Alice Sara Ott, London Symphony Orchestra & Pappano
–Així parlà Zaratustra de Strauss
Palau 100
Dijous, 26 d'octubre de 2023 – 20 h
Sala de Concerts
Amb el suport de:
Amb el suport de:
Amb la col·laboració de:
Membre de:
Programa
Alice Sara Ott, piano
London Symphony Orchestra
Sir Antonio Pappano, directorI
Hannah Kendall (1984)
O flower of fireFranz Liszt (1811-1886)
Totentanz, S. 126II
Richard Strauss (1864-1949)
Així parlà Zaratustra, op. 301. Einleitung (Introducció)
2. Von den Hinterweltlern (Dels mons ocults)
3. Von der großen Sehnsucht (El gran anhel)
4. Von den Freuden und Leidenschaften (De les alegries i les passions)
5. Das Grablied (El cant de la tomba)
6. Von der Wissenschaft (De la ciència)
7. Der Genesende (El convalescent)
8. Das Tanzlied (La cançó de la dansa)
9. Nachtwandlerlied (Cant del noctàmbul)Durada del concert: primera part, 40 minuts | pausa de 20 minuts | segona part, 40 minuts
#simfònica #músicauniversal #contemporània #gransfigures
Poema
Porta la seva veu un ocell del paradís,
alça el seu anhel la flor que esbalça,
creix a frec de llum l’ofrena del verb
a totes les meves branques.I s’alzina el desig, la bellesa de la fam,
la refosa de la pell: l’elixir i l’espasme.L’aigua neix inexpressable.
El respir.
Per viure i morir.
Laia Llobera
Paradísia (2023)Comentari
Una de les obres més reconeixibles –però alhora també una de les més desconegudes– de la història de la música és, sens dubte, el gran poema simfònic de Richard Strauss Així parlà Zaratustra. L’ús que el cineasta Stanley Kubrik en va fer de la grandiosa fanfara inicial a la seva obra mestra 2001: una odissea de l’espai, el va posar a l’abast d’una audiència planetària; la majoria de la qual, però, ignora del tot què passa més enllà d’aquells magnífics primers compassos que ens enlluernen amb la seva crida majestuosa a l’arribada d’un nou dia, però també d’una nova consciència per a la Humanitat. Així mateix, el cinema també ha replicat sovint, com a leitmotiv de la mort, el mateix himne gregorià que Franz Liszt utilitzà com a base per escriure una de les partitures més diabòliques que s’han concebut mai per al repertori pianístic, la seva Dansa macabra o Totentanz, paràfrasi sobre el ‘Dies irae’, S. 126.
Units per configurar un viatge sonor tan ple d’emoció com de transcendència, aquests dos cims de la música es presenten avui preludiats per una obra de nova creació, O flower of fire (O Flor de Foc), de la compositora Hannah Kendall (Londres, 1984). Amb una destacada trajectòria, que la portà a guanyar el Premi Hindemith 2022, Kendall és una autora d’arrels caribenyes –els seus pares són originaris de la Guaiana Britànica–, herència que es fa present a la seva música, en la qual basteix ponts interculturals i amplia límits sonors incorporant objectes i instruments inusuals que li permeten crear un univers sonor en expansió contínua. O flower of fire ha estat escrita per encàrrec de la mateixa London Symphony, que l’estrenà el 10 d’octubre passat en el primer concert de temporada dirigit pel qui serà nou titular a partir del setembre 2024, Antonio Pappano, admirador confés de la música “percussiva, lírica i molt atmosfèrica” de Kendall.
A la partitura que sentim, l’autora ens ofereix la millor mostra dels temes que la motiven i dels seus mecanismes creatius. La peça té com a punt de partida el poema Voices (1957), del poeta i activista guyanès Martin Carter (1927-1997), al qual Kendall ja ha dedicat altres obres. En aquest text, Carter fa referència a una deïtat mitològica, constructora de l’univers i coneguda com a Hypezokos o Flor de Foc. Altres fragments del poema també són utilitzats per donar nom a les diferents seccions de l’obra, en la qual la sonoritat de l’orquestra s’amplia i es modifica amb l’ús de capses de música, harmòniques, anells de metall o pintes africanes; una selecció, d’altra banda, carregada d’intencionalitat i significat.
La font que inspirà Franz Liszt per escriure Totentanz, en canvi, no és clara del tot. Tradicionalment s’ha atribuït aquesta influència al fresc El triomf de la mort, que el compositor contemplà al Camposanto de Pisa el 1838, però altres fonts atorguen aquest mèrit a les xilografies amb què l’alemany Hans Holbein, el Jove, il·lustrà la Dansa de la mort, una al·legoria medieval en la qual els morts, representats com a esquelets dansaires, acompanyen els vius a la tomba. Fos com fos, Liszt, un apassionat d’aquest tema, no completà la seva obra fins després d’abandonar els escenaris per dedicar-se plenament a la composició. Sotmesa a diverses revisions –a més de la composició d’una versió per a dos pianos (S. 652) i una altra per a piano sol (S. 525)–, va ser estrenada el 15 d’abril de 1865 a la Haia, i hi tingué com a solista el seu gendre, Hans von Bülow, a qui està dedicada.
Estructuralment, es tracta d’un seguit de variacions –art del qual l’autor era un mestre consumat– a partir del conegut tema inicial del Dies irae, un cant pla medieval associat a la missa de difunts que ressona, ja d’entrada, en les notes ombrívoles del solista acompanyades per la veu pesant de trombons i timbals. D’una gran força expressiva, destaca per la moderna audàcia i complexitat dels seus recursos pianístics que porten al límit els intèrprets, particularment en la versió per a piano sol. Desbordant i esfereïdora, ens condueix cap a l’encontre amb la mort fent-nos evocar la imatge dels esquelets despullats i la seva dansa fantasmal i macabra.
Però allà on l’obra de Liszt ens submergeix en la foscor, la grandiosa creació de Strauss i el seu prodigiós motiu inicial ens fan albirar un nou horitzó per a la Humanitat. Així parlà Zaratustra es va concebre com un homenatge, i no pas com una traducció musical, de l’obra epònima del filòsof alemany Friedrich Nietzsche, que s’havia publicat pocs anys abans. “Vaig voler traçar un fresc de l’evolució de l’home, des dels seus orígens fins a la concepció nietzschiana del superhome”, precisà l’autor. El resultat va ser un poderós poema simfònic, de sumptuosa escriptura i imponent plantilla orquestral, que s’estrenà el 27 de novembre de 1896 a Frankfurt, sota la batuta del mateix compositor.
“La música ha estat massa temps adormida; ara volem despertar-la. Nosaltres érem somnàmbuls, ara volem ser somiadors desperts i conscients.” Aquesta citació de Nietzsche encapçala la partitura, que es presenta dividida en nou parts, cadascuna de les quals porta un títol pres lliurement de l’obra literària, i que s’interpreten encadenades. La “Introducció” és, àmpliament, el passatge més cèlebre de la partitura. Amb grandiosa solemnitat, les trompetes executen les tres notes (Do-Sol-Do) del motiu principal –representatiu de la figura del superhome– que travessa i sustenta tot el relat musical. “Dels mons ocults”, “El gran anhel”, “De les alegries i les passions” i “El cant de la tomba” se succeeixen a continuació, abans d’arribar al punt culminant de l’obra, una grandiosa fuga que arrenca lentament en el sisè passatge, “De la ciència”, i finalitza frenèticament en el següent, “El convalescent”, amb una exposició espectacular en tutti del tema principal. Després d’una pausa significativa, el final del passatge ens condueix cap a la secció següent, “La cançó de la dansa”, en la qual la lleugeresa irreverent d’un vals vienès esdevé una celebració de la vida. El ressò llunyà de les campanes de la mitjanit anuncia el final. Una darrera melodia de caràcter elegíac acomiada l’obra amb serenor i optimisme, tot i que persistent, per sota, continuem sentint el tema central en el pols feixuc de les cordes greus.
Ana María Dávila, periodista musical
Text d'Aaron Grad
O Flower of Fire [2023]
HANNAH KENDALL
Nascuda el 1984 a Londres (Anglaterra, Regne Unit)“Fixeu-vos com creixen els lliris: no treballen ni filen, però us asseguro que ni Salomó, amb tota la seva magnificència, no anava vestit com cap d’ells.
I si l’herba, que avui és al camp i demà la tiren al foc, Déu la vesteix així, molt més farà per vosaltres, gent de poca fe”.
Lluc 12:27-28
“Tenir fe és una lluita constant”, diu Hannah Kendall, que va considerar la fe i el culte mentre concebia el seu nou treball per a la London Symphony Orchestra, O flower of fire. Kendall emmarca el seu dubte en un epígraf bíblic que inclou una frase escoltada molt sovint fora de context: “O ye of little faith” (Oh, gent de poca fe).
La resta de paraules d’aquesta peça pertanyen a Martin Carter, protagonista el 2016 de l’òpera de cambra de Kendall The knife of dawn. A més d’activista polític, Carter va ser un dels principals poetes de Guyana, d’on és originària la família de Kendall. Al seu poema Voices, del 1957, Carter teixeix els fils abstractes de diversos mites de la creació, com ara una referència al creador del món coneguda com la “Flor de Foc” en els ensenyaments caldeus de l’antiguitat, juntament amb aspectes del mite ioruba de l’Àfrica occidental que ensenya com es va formar la terra en la intersecció de l’aire i l’aigua. A més de la frase del títol, Kendall fa servir altres fragments com a encapçalaments per a seccions musicals. Allà on comença la peça amb la ressonància ritualista de gongs i arpa, per exemple, els músics veuen aquestes paraules: “Aquella estranya dissolució de la forma en esperit”.
El propi procés musical de Kendall dissol l’orquestra simfònica per convertir-la en creadora de rituals sonors. Amplifica i modifica la instrumentació tradicional amb objectes amb certes suposicions prèvies i significats –harmòniques, caixes de música, accessoris metàl·lics per a rastes, pintes per a cabells afro– i transforma totalment aquests instruments i objectes. Per a l’oient, els vents i el llautó són el cel, agitat per les respiracions esbufegants de la multitud d’harmòniques. Els arcs que freguen les cordes s’assenten i saturen com l’aigua, i els punteigs sonors dels violins tamborinegen com gotes de pluja. Les dues arpes preparades i la percussió (que inclou el tritlleig de caixes de música superposades) formen una terra firma mística.
L’obsessió que impulsa la creació de Kendall és la criollització, que es produeix als espais de col·lisió de cultures, com la seva pàtria ancestral de Guyana, a la costa caribenya de l’Amèrica del Sud. Aquest va ser un assentament amerindi fundat a la confluència de rius, després una colònia francesa, després una colònia holandesa i, després, en la seva fase més brutal i productiva, una colònia britànica de plantacions de sucre, conreada primer per africans esclavitzats i els seus descendents, i més tard per treballadors contractats de la Xina i de les Índies Orientals. La pròpia família de Kendall inclou totes aquestes arrels, i la seva fascinació per la recurrent “màquina de la plantació” (etiqueta manllevada de l’escriptor cubà Antonio Benítez-Rojo) és profundament personal.
Entre les religions criollitzades de la regió, la Comfa de Guyana destaca per la seva amplitud, ja que combina creences cristianes, iorubes, hindús i indígenes. Sorgida d’un lloc de conflictes i contradiccions, d’alguna manera construeix una fe singular i incongruent que ho manté tot en harmonia. El mateix es podria dir de Kendall.
© Aaron Grad 2023
Biografies
Biografies
© Jonas Becker
© Jonas Becker
Alice Sara Ott, piano
És una de les ments més creatives del món musical. La temporada 2023-24 és artista resident del Southbank Centre de Londres i de Radio France a París, estrenarà un Concert per a piano compost per a ella per Bryce Dessner, durà a terme una llarga gira asiàtica amb el seu projecte Echoes of life i llançarà dos nous àlbums amb Deutsche Grammophon, segell per al qual enregistra en exclusiva.
Així mateix, la seva agenda de la temporada 2023-24 inclou una gira amb la Lodon Symphony Orchestra i Pappano, i amb la City of Birmingham Symphony i Yamada. També incorpora el debut amb la New York Philharmonic i Canella interpretant el Concert en Sol major de Ravel. L’estrena del Concert de B. Dessner amb la Tonhalle Orchester de Zuric i Nagano, i posteriorment amb la Philharmonia Orchestra, Philharmonique de Radio France, Cincinnati Symphony, Münchner Philharmoniker i Deutsches Sinfonieorchester de Berlín.
Enguany també preveu dos llançaments discogràfics, un amb Beethoven i un altre amb Echoes of life. De luxe, continuació d’Echoes of life. El projecte Beethoven amb Canellakis i la Filharmònica de la Ràdio dels Països Baixos és una col·laboració amb Apple Music, publicat exclusivament a Apple Music Classical. Ott va ser el rostre de la publicitat global d’Apple Music.
Durant la temporada 2023-24, també oferirà Echoes of life a la Xina, Hong Kong i el Japó. Una gira amb els Preludis, op. 28 de Chopin, així com obres d’artistes com Gonzales, Tristano, Pärt i Ligeti. En la versió en directe incorpora una instal·lació de vídeo com a resultat de la col·laboració amb l’arquitecte Hakan Demirel.
Ha col·laborat amb directors de renom: Dudamel, Heras-Casado, Rouvali, Gardner, Paavo Järvi, Pappano, Noseda, Orozco-Estrada, Leleux, Temirkànov, Ashkenazy, Oramo, Vänskä, Chung i Ticciati.
Col·labora amb la Berliner Philharmoniker, Los Angeles Philharmonic, London Symphony, Philharmonia Orchestra, Simfònica de Göteborg, Camerata Salzburg, Münchner Philharmoniker, Filharmoniske Orkester de Bergen, Chicago Symphony, National Symphony Orchestra de Washington DC i Wiener Symphoniker.
Alice Sara Ott també és una il·lustradora i dissenyadora amb talent, i va crear una línia de bosses per a JOST, una de les principals marques de moda alemanyes. A més de la seva col·laboració amb Apple Music, ha estat ambaixadora mundial de la marca Technics, ha col·laborat amb la firma francesa de joieria de luxe Chaumet, del grup LVMH, i amb la marca alemanya de joieria de luxe Wempe.
Biografies
© Mark Allan
© Mark Allan
London Symphony Orchestra
La formació té com a principi la creença que la música extraordinària ha d’estar a l’abast de tothom, des dels aficionats a la sala de concerts fins als que l’escolten per primera vegada.
Creada el 1904, és una de les primeres orquestres fundades pels seus músics. Des d’aleshores, generacions de talents destacats han bastit la reputació de la London Symphony Orchestra (LSO) gràcies a la seva qualitat i uns repertoris inspiradors.
Actualment l’LSO figura entre les millors orquestres del món, en una família d’artistes que inclou el director titular designat, Sir Antonio Pappano, director emèrit Sir Simon Rattle, els principals directors convidats Gianandrea Noseda i François-Xavier Roth, i el director llorejat Michael Tilson Thomas, juntament amb els artistes associats Barbara Hannigan i André J Thomas. El març del 2021 es va anunciar que Sir Antonio Pappano assumirà el càrrec de titular de la formació el setembre del 2024.
És orquestra resident al Barbican Centre de Londres. Gaudeix d’audiències internacionals gràcies a les seves gires i residències artístiques, que inclouen París, Dortmund i Tòquio, Festival d’Ais de Provença i Music Academy a Santa Barbara (Califòrnia), i a associacions digitals i un ampli programa de transmissions per internet.
L’abast de l’LSO Discovery, el programa d’aprenentatge comunitari, s’escampa per tot el món, tant per mitjà d’activitats presencials com digitals.
Els seus músics dirigeixen tallers, acompanyen joves talents, actuen en concerts gratuïts per a la comunitat local i empren la música per donar suport a adults amb dificultats d’aprenentatge. També visiten hospitals infantils i dirigeixen programes de formació per a professors de música. D’aquesta manera comparteixen el poder transformador de la música amb persones que habitualment no en gaudirien, i cada any l’LSO arriba a milers de persones de totes les edats. El 1999 l’LSO va crear el seu propi segell discogràfic, LSO Live, i va revolucionar la manera d’enregistrar música orquestral en directe; fins avui ja suma més de cent cinquanta enregistraments publicats, una dada que la converteix en l’orquestra que n’ha fet més que cap altra.
L’LSO ha interpretat Star Wars, Indiana Jones, The Shape of Water i moltes d’altres més. Utilitza l’streaming per arribar a una audiència global que aplega milions d’amants de la música que l’escolten en línia cada mes. A través de música inspiradora, programes educatius i innovacions tecnològiques, la seva influència s’estén més enllà de la sala de concerts. I gràcies al suport generós de la City of London Corporation, l’Arts Council d’Anglaterra, empreses col·laboradores i donants particulars, pot i vol seguir compartint música extraordinària amb el màxim nombre possible de persones.
Biografies
© Musacchio & Ianello
© Musacchio & Ianello
Sir Antonio Pappano, director
És un dels directors més sol·licitats avui dia, aclamat pel seu lideratge carismàtic i unes interpretacions del repertori simfònic i operístic inspiradores. És director titular de la ROH Covent Garden des del 2002 i de l’Orchestra dell’Accademia Nazionale di Santa Cecilia de Roma des del 2005.
Format com a pianista, repetidor i director assistent als teatres d’òpera més rellevants, ha ocupat càrrecs a l’Òpera de Noruega, Théâtre Royal de la Monnaie de Brussel·les i Israel Philharmonic Orchestra. El 2023 ha estat designat director titular de la London Symphony, càrrec que assumirà a partir del 2024.
Com a director convidat ha actuat amb moltes de les orquestres, festivals i teatres d’òpera de més prestigi: Berliner Philharmoniker, New York Philharmonic, Royal Concertgebouw Orchestra, Chamber Orchestra of Europe, simfòniques de Londres, Chicago i Boston, orquestres de Filadèlfia i Cleveland, Wiener Staatsoper, Metropolitan Opera i La Scala, i als festivals de Salzburg, Verbier i BBC Proms. És artista en exclusiva de Warner Classics des del 1995.
Com a pianista actua acompanyant cantants del renom de Joyce DiDonato, Diana Damrau, Gerald Finley i Ian Bostridge. Ha col·laborat en enregistraments de recitals d’òpera amb Nina Stemme, Plácido Domingo, Anna Netrebko i Jonas Kaufmann, enregistraments de concerts amb solistes com ara Leif Ove Andsnes, Maxim Vengerov, Janine Jansen, Jan Lisiecki i Beatrice Rana, i en recitals de música de cambra amb Ian Bostridge, Barbara Bonney i Joyce DiDonato.
Nascut a Londres de pares italians, als tretze anys es van traslladar als Estats Units. Va estudiar piano amb Norma Verrilli, composició amb Arnold Franchetti i direcció amb Gustav Meier. Entre els seus premis i guardons acumula l’Artista de l’Any de Gramophone (2000), Premi Olivier 2003 per les seves fites excel·lents en òpera, el Royal Philharmonic Society Award 2004 i el Premi Bruno Walter de l’Académie du Disque Lyrique de París. El 2012 fou investit Cavaliere di Gran Croce de la República d’Itàlia i Cavaller de l’Imperi Britànic pels seus serveis a la música. El 2015 va rebre la Medalla d’Or de la Royal Philharmonic Society. Igualment, ha dut a terme una notable carrera com a conferenciant i ha presentat diversos documentals televisius de la BBC que han estat lloats per la crítica, com Opera Italia, Pappano’s essential Ring Cycle i Pappano’s classical voices.
Formació
London Symphony Orchestra
Director titular designat: Sir Antonio Pappano
Director emèrit: Sir Simon Rattle
Principals directors convidats: Gianandrea Noseda, François-Xavier Roth
Director llorejat:Michael Tilson Thomas
Artistes associats: Barbara Hannigan, André J. ThomasViolins I
Andrej Power (solista), Cellerina Park, Clare Duckworth, Ginette Decuyper, Maxine Kwok, William Melvin, Stefano Mengoli, Claire Parfitt, Elizabeth Pigram, Laurent Quénelle, Harriet Rayfield, Sylvain Vasseur, Morane Cohen-Lamberger, Caroline Frenkel, Dániel Mészöly, Bridget O'DonnellViolins II
Julián Gil Rodríguez, Thomas Norris, Sarah Quinn, Miya Väisänen, David Ballesteros, Matthew Gardner, Naoko Keatley, Alix Lagasse, Belinda McFarlane, Iwona Muszynska, Csilla Pogány, Andrew Pollock, Paul Robson, Anna TakedaVioles
Eivind Ringstad, Gillianne Haddow, Malcolm Johnston, Steve Doman, Sofia Silva Sousa, Robert Turner, Mizuho Ueyama, Thomas Beer, Sally Belcher, Nancy Johnson, Annie-May Page, Anna Dorothea VogelVioloncels
Rebecca Gilliver, Anna Garde, Alastair Blayden, Ève-Marie Caravassilis, Daniel Gardner, Laure Le Dantec, Amanda Truelove, Henry Hargreaves, Ghislaine McMullin, Deborah TolksdorfContrabaixos
Rodrigo Moro Martín, Patrick Laurence, Matthew Gibson, Joe Melvin, Jani Pensola, Ben Griffiths, Chaemun Im, Hugh SparrowFlautes
Gareth Davies, Anna Wolstenholme, Brontë HudnottFlautí
Sharon WilliamsOboès
Olivier Stankiewicz, Philibert Perrine, Rosie JenkinsCorn anglés
Augustin GorisseClarinets
Matthew Glendening, James Gilbert, Andrew HarperClarinet baix
Martino MoruzziFagots
Rachel Gough, Daniel Jemison, Joost BosdijkContrafagot
Martin FieldTrompetes
Timothy Jones, Diego Incertis Sánchez, Angela Barnes, Daniel Curzon, Jonathan Maloney, Amadea Dazeley-Gaist, Mark Alder BenettTrompetes
James Fountain, Gareth Small, Robin Totterdell, Imogen WhiteheadTrombons
Peter Moore, Jonathan HollickTrombó baix
Paul MilnerTubes
Ben Thomson, Richard EvansTimpaní
Nigel Thomas, Patrick KingPercussió
Neil Percy, David Jackson, Sam WaltonArpes
Bryn Lewis, Helen TunstallOrgue
Richard GowersAdministració
Sue Mallet, directora de planificació
Mary Phillips, directora de gires
Emily Rutherford, direcció de recursos humans
Kenneth Chung, documentalista
Kika Glod, directora d'escena
Seif O'Reilly, director d'escenaTambé et pot interessar...
Palau Bach
Dilluns, 06.11.23 – 20 h
Sala de Concerts–Variacions Goldberg
Víkingur Ólafsson, piano
J. S. Bach: Variacions Goldberg, BWV 988
Preus: de 22 a 35 euros
Palau 100
Dimarts, 21.11.23 – 20 h
Sala de Concerts–Simfonia núm. 1 de Brahms
Pinchas Zukerman, violí
Orchestre National de Lió
Nikolaj Szeps-Znaider, directorE. Elgar: Concert per a violí, en Si menor, op. 61
J. Brahms: Simfonia núm. 1, en Do menor, op. 68Amb el suport de:
Preus: de 20 a 85 euros
Palau 100
Dijous, 21.12.23 – 20 h
Sala de Concerts–El Messies de Händel
Sandrine Piau, soprano
Paul-Antoine Benos-Dijan, contratenor
Stuart Jackson, tenor
Alex Rosen, baix
Accentus
Insula Orchestra
Laurence Equilbey, directoraG. F. Händel: El Messies, HWV 56
Amb el suport de:
Preus: de 20 a 90 euros
Col·laboradors
Armand Basi – Bagués-Marsiera Joiers – Balot Restauració – Calaf Grup – Cardoner Grup – CECOT – Coca-Cola – Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms Group – FC Barcelona – Fundació Abertis – Fundació Antigues Caixes Catalanes - BBVA – Fundació Caixa d'Enginyers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Gómez-Acebo & Pombo – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Illy – Laboratorio Reig Jofre – La Fageda – Nexo – Quadis – Saba Infraestructures, S.A. – Saret de Vuyst – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Soler Cabot – Abacus – Colonial – Veolia Serveis Catalunya –Amics Benefactors
Ascensores Jordà, S.A. – Fundació Antoni Serra Santamans – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. – Salvador Viñas Amat –Benefactors Palau XXI
Mª Dolors i Francesc – Elvira Abril – Pere Armadàs Bosch – Rosamaria Artigas i Costajussà – Professor Rafael I. Barraquer Compte – Francesc Xavier Carbonell Castellón – Lluís Carulla Font – Mariona Carulla Font – Josep Colomer Maronas – Josep Daniel i Lluïsa Fornos – Isabel Esteve Cruella – Pere Grau Vacarisas – Jordi Gual i Solé – María José Lavin Guitart – Ramón Poch Segura – Mª. del Carmen Pous Guardia – Juan Manuel Soler Pujol – Daniela Turco – Joan Uriach Marsal – Joaquim Uriach Torello – Manel Vallet Garriga – Jordi Simó Sanahuja –
Alice Sara Ott, London Symphony Orchestra & Pappano
–Així parlà Zaratustra de Strauss
Palau 100
Dijous, 26 d'octubre de 2023 – 20 h
Sala de Concerts
Amb el suport de:
Amb el suport de:
Amb la col·laboració de:
Membre de:
Programa
Alice Sara Ott, piano
London Symphony Orchestra
Sir Antonio Pappano, directorI
Hannah Kendall (1984)
O flower of fireFranz Liszt (1811-1886)
Totentanz, S. 126II
Richard Strauss (1864-1949)
Així parlà Zaratustra, op. 301. Einleitung (Introducció)
2. Von den Hinterweltlern (Dels mons ocults)
3. Von der großen Sehnsucht (El gran anhel)
4. Von den Freuden und Leidenschaften (De les alegries i les passions)
5. Das Grablied (El cant de la tomba)
6. Von der Wissenschaft (De la ciència)
7. Der Genesende (El convalescent)
8. Das Tanzlied (La cançó de la dansa)
9. Nachtwandlerlied (Cant del noctàmbul)Durada del concert: primera part, 40 minuts | pausa de 20 minuts | segona part, 40 minuts
#simfònica #músicauniversal #contemporània #gransfigures
Poema
Porta la seva veu un ocell del paradís,
alça el seu anhel la flor que esbalça,
creix a frec de llum l’ofrena del verb
a totes les meves branques.I s’alzina el desig, la bellesa de la fam,
la refosa de la pell: l’elixir i l’espasme.L’aigua neix inexpressable.
El respir.
Per viure i morir.
Laia Llobera
Paradísia (2023)Comentari
Una de les obres més reconeixibles –però alhora també una de les més desconegudes– de la història de la música és, sens dubte, el gran poema simfònic de Richard Strauss Així parlà Zaratustra. L’ús que el cineasta Stanley Kubrik en va fer de la grandiosa fanfara inicial a la seva obra mestra 2001: una odissea de l’espai, el va posar a l’abast d’una audiència planetària; la majoria de la qual, però, ignora del tot què passa més enllà d’aquells magnífics primers compassos que ens enlluernen amb la seva crida majestuosa a l’arribada d’un nou dia, però també d’una nova consciència per a la Humanitat. Així mateix, el cinema també ha replicat sovint, com a leitmotiv de la mort, el mateix himne gregorià que Franz Liszt utilitzà com a base per escriure una de les partitures més diabòliques que s’han concebut mai per al repertori pianístic, la seva Dansa macabra o Totentanz, paràfrasi sobre el ‘Dies irae’, S. 126.
Units per configurar un viatge sonor tan ple d’emoció com de transcendència, aquests dos cims de la música es presenten avui preludiats per una obra de nova creació, O flower of fire (O Flor de Foc), de la compositora Hannah Kendall (Londres, 1984). Amb una destacada trajectòria, que la portà a guanyar el Premi Hindemith 2022, Kendall és una autora d’arrels caribenyes –els seus pares són originaris de la Guaiana Britànica–, herència que es fa present a la seva música, en la qual basteix ponts interculturals i amplia límits sonors incorporant objectes i instruments inusuals que li permeten crear un univers sonor en expansió contínua. O flower of fire ha estat escrita per encàrrec de la mateixa London Symphony, que l’estrenà el 10 d’octubre passat en el primer concert de temporada dirigit pel qui serà nou titular a partir del setembre 2024, Antonio Pappano, admirador confés de la música “percussiva, lírica i molt atmosfèrica” de Kendall.
A la partitura que sentim, l’autora ens ofereix la millor mostra dels temes que la motiven i dels seus mecanismes creatius. La peça té com a punt de partida el poema Voices (1957), del poeta i activista guyanès Martin Carter (1927-1997), al qual Kendall ja ha dedicat altres obres. En aquest text, Carter fa referència a una deïtat mitològica, constructora de l’univers i coneguda com a Hypezokos o Flor de Foc. Altres fragments del poema també són utilitzats per donar nom a les diferents seccions de l’obra, en la qual la sonoritat de l’orquestra s’amplia i es modifica amb l’ús de capses de música, harmòniques, anells de metall o pintes africanes; una selecció, d’altra banda, carregada d’intencionalitat i significat.
La font que inspirà Franz Liszt per escriure Totentanz, en canvi, no és clara del tot. Tradicionalment s’ha atribuït aquesta influència al fresc El triomf de la mort, que el compositor contemplà al Camposanto de Pisa el 1838, però altres fonts atorguen aquest mèrit a les xilografies amb què l’alemany Hans Holbein, el Jove, il·lustrà la Dansa de la mort, una al·legoria medieval en la qual els morts, representats com a esquelets dansaires, acompanyen els vius a la tomba. Fos com fos, Liszt, un apassionat d’aquest tema, no completà la seva obra fins després d’abandonar els escenaris per dedicar-se plenament a la composició. Sotmesa a diverses revisions –a més de la composició d’una versió per a dos pianos (S. 652) i una altra per a piano sol (S. 525)–, va ser estrenada el 15 d’abril de 1865 a la Haia, i hi tingué com a solista el seu gendre, Hans von Bülow, a qui està dedicada.
Estructuralment, es tracta d’un seguit de variacions –art del qual l’autor era un mestre consumat– a partir del conegut tema inicial del Dies irae, un cant pla medieval associat a la missa de difunts que ressona, ja d’entrada, en les notes ombrívoles del solista acompanyades per la veu pesant de trombons i timbals. D’una gran força expressiva, destaca per la moderna audàcia i complexitat dels seus recursos pianístics que porten al límit els intèrprets, particularment en la versió per a piano sol. Desbordant i esfereïdora, ens condueix cap a l’encontre amb la mort fent-nos evocar la imatge dels esquelets despullats i la seva dansa fantasmal i macabra.
Però allà on l’obra de Liszt ens submergeix en la foscor, la grandiosa creació de Strauss i el seu prodigiós motiu inicial ens fan albirar un nou horitzó per a la Humanitat. Així parlà Zaratustra es va concebre com un homenatge, i no pas com una traducció musical, de l’obra epònima del filòsof alemany Friedrich Nietzsche, que s’havia publicat pocs anys abans. “Vaig voler traçar un fresc de l’evolució de l’home, des dels seus orígens fins a la concepció nietzschiana del superhome”, precisà l’autor. El resultat va ser un poderós poema simfònic, de sumptuosa escriptura i imponent plantilla orquestral, que s’estrenà el 27 de novembre de 1896 a Frankfurt, sota la batuta del mateix compositor.
“La música ha estat massa temps adormida; ara volem despertar-la. Nosaltres érem somnàmbuls, ara volem ser somiadors desperts i conscients.” Aquesta citació de Nietzsche encapçala la partitura, que es presenta dividida en nou parts, cadascuna de les quals porta un títol pres lliurement de l’obra literària, i que s’interpreten encadenades. La “Introducció” és, àmpliament, el passatge més cèlebre de la partitura. Amb grandiosa solemnitat, les trompetes executen les tres notes (Do-Sol-Do) del motiu principal –representatiu de la figura del superhome– que travessa i sustenta tot el relat musical. “Dels mons ocults”, “El gran anhel”, “De les alegries i les passions” i “El cant de la tomba” se succeeixen a continuació, abans d’arribar al punt culminant de l’obra, una grandiosa fuga que arrenca lentament en el sisè passatge, “De la ciència”, i finalitza frenèticament en el següent, “El convalescent”, amb una exposició espectacular en tutti del tema principal. Després d’una pausa significativa, el final del passatge ens condueix cap a la secció següent, “La cançó de la dansa”, en la qual la lleugeresa irreverent d’un vals vienès esdevé una celebració de la vida. El ressò llunyà de les campanes de la mitjanit anuncia el final. Una darrera melodia de caràcter elegíac acomiada l’obra amb serenor i optimisme, tot i que persistent, per sota, continuem sentint el tema central en el pols feixuc de les cordes greus.
Ana María Dávila, periodista musical
Text d'Aaron Grad
O Flower of Fire [2023]
HANNAH KENDALL
Nascuda el 1984 a Londres (Anglaterra, Regne Unit)“Fixeu-vos com creixen els lliris: no treballen ni filen, però us asseguro que ni Salomó, amb tota la seva magnificència, no anava vestit com cap d’ells.
I si l’herba, que avui és al camp i demà la tiren al foc, Déu la vesteix així, molt més farà per vosaltres, gent de poca fe”.
Lluc 12:27-28
“Tenir fe és una lluita constant”, diu Hannah Kendall, que va considerar la fe i el culte mentre concebia el seu nou treball per a la London Symphony Orchestra, O flower of fire. Kendall emmarca el seu dubte en un epígraf bíblic que inclou una frase escoltada molt sovint fora de context: “O ye of little faith” (Oh, gent de poca fe).
La resta de paraules d’aquesta peça pertanyen a Martin Carter, protagonista el 2016 de l’òpera de cambra de Kendall The knife of dawn. A més d’activista polític, Carter va ser un dels principals poetes de Guyana, d’on és originària la família de Kendall. Al seu poema Voices, del 1957, Carter teixeix els fils abstractes de diversos mites de la creació, com ara una referència al creador del món coneguda com la “Flor de Foc” en els ensenyaments caldeus de l’antiguitat, juntament amb aspectes del mite ioruba de l’Àfrica occidental que ensenya com es va formar la terra en la intersecció de l’aire i l’aigua. A més de la frase del títol, Kendall fa servir altres fragments com a encapçalaments per a seccions musicals. Allà on comença la peça amb la ressonància ritualista de gongs i arpa, per exemple, els músics veuen aquestes paraules: “Aquella estranya dissolució de la forma en esperit”.
El propi procés musical de Kendall dissol l’orquestra simfònica per convertir-la en creadora de rituals sonors. Amplifica i modifica la instrumentació tradicional amb objectes amb certes suposicions prèvies i significats –harmòniques, caixes de música, accessoris metàl·lics per a rastes, pintes per a cabells afro– i transforma totalment aquests instruments i objectes. Per a l’oient, els vents i el llautó són el cel, agitat per les respiracions esbufegants de la multitud d’harmòniques. Els arcs que freguen les cordes s’assenten i saturen com l’aigua, i els punteigs sonors dels violins tamborinegen com gotes de pluja. Les dues arpes preparades i la percussió (que inclou el tritlleig de caixes de música superposades) formen una terra firma mística.
L’obsessió que impulsa la creació de Kendall és la criollització, que es produeix als espais de col·lisió de cultures, com la seva pàtria ancestral de Guyana, a la costa caribenya de l’Amèrica del Sud. Aquest va ser un assentament amerindi fundat a la confluència de rius, després una colònia francesa, després una colònia holandesa i, després, en la seva fase més brutal i productiva, una colònia britànica de plantacions de sucre, conreada primer per africans esclavitzats i els seus descendents, i més tard per treballadors contractats de la Xina i de les Índies Orientals. La pròpia família de Kendall inclou totes aquestes arrels, i la seva fascinació per la recurrent “màquina de la plantació” (etiqueta manllevada de l’escriptor cubà Antonio Benítez-Rojo) és profundament personal.
Entre les religions criollitzades de la regió, la Comfa de Guyana destaca per la seva amplitud, ja que combina creences cristianes, iorubes, hindús i indígenes. Sorgida d’un lloc de conflictes i contradiccions, d’alguna manera construeix una fe singular i incongruent que ho manté tot en harmonia. El mateix es podria dir de Kendall.
© Aaron Grad 2023
Biografies
Alice Sara Ott, piano
© Jonas Becker
És una de les ments més creatives del món musical. La temporada 2023-24 és artista resident del Southbank Centre de Londres i de Radio France a París, estrenarà un Concert per a piano compost per a ella per Bryce Dessner, durà a terme una llarga gira asiàtica amb el seu projecte Echoes of life i llançarà dos nous àlbums amb Deutsche Grammophon, segell per al qual enregistra en exclusiva.
Així mateix, la seva agenda de la temporada 2023-24 inclou una gira amb la Lodon Symphony Orchestra i Pappano, i amb la City of Birmingham Symphony i Yamada. També incorpora el debut amb la New York Philharmonic i Canella interpretant el Concert en Sol major de Ravel. L’estrena del Concert de B. Dessner amb la Tonhalle Orchester de Zuric i Nagano, i posteriorment amb la Philharmonia Orchestra, Philharmonique de Radio France, Cincinnati Symphony, Münchner Philharmoniker i Deutsches Sinfonieorchester de Berlín.
Enguany també preveu dos llançaments discogràfics, un amb Beethoven i un altre amb Echoes of life. De luxe, continuació d’Echoes of life. El projecte Beethoven amb Canellakis i la Filharmònica de la Ràdio dels Països Baixos és una col·laboració amb Apple Music, publicat exclusivament a Apple Music Classical. Ott va ser el rostre de la publicitat global d’Apple Music.
Durant la temporada 2023-24, també oferirà Echoes of life a la Xina, Hong Kong i el Japó. Una gira amb els Preludis, op. 28 de Chopin, així com obres d’artistes com Gonzales, Tristano, Pärt i Ligeti. En la versió en directe incorpora una instal·lació de vídeo com a resultat de la col·laboració amb l’arquitecte Hakan Demirel.
Ha col·laborat amb directors de renom: Dudamel, Heras-Casado, Rouvali, Gardner, Paavo Järvi, Pappano, Noseda, Orozco-Estrada, Leleux, Temirkànov, Ashkenazy, Oramo, Vänskä, Chung i Ticciati.
Col·labora amb la Berliner Philharmoniker, Los Angeles Philharmonic, London Symphony, Philharmonia Orchestra, Simfònica de Göteborg, Camerata Salzburg, Münchner Philharmoniker, Filharmoniske Orkester de Bergen, Chicago Symphony, National Symphony Orchestra de Washington DC i Wiener Symphoniker.
Alice Sara Ott també és una il·lustradora i dissenyadora amb talent, i va crear una línia de bosses per a JOST, una de les principals marques de moda alemanyes. A més de la seva col·laboració amb Apple Music, ha estat ambaixadora mundial de la marca Technics, ha col·laborat amb la firma francesa de joieria de luxe Chaumet, del grup LVMH, i amb la marca alemanya de joieria de luxe Wempe.
London Symphony Orchestra
© Mark Allan
La formació té com a principi la creença que la música extraordinària ha d’estar a l’abast de tothom, des dels aficionats a la sala de concerts fins als que l’escolten per primera vegada.
Creada el 1904, és una de les primeres orquestres fundades pels seus músics. Des d’aleshores, generacions de talents destacats han bastit la reputació de la London Symphony Orchestra (LSO) gràcies a la seva qualitat i uns repertoris inspiradors.
Actualment l’LSO figura entre les millors orquestres del món, en una família d’artistes que inclou el director titular designat, Sir Antonio Pappano, director emèrit Sir Simon Rattle, els principals directors convidats Gianandrea Noseda i François-Xavier Roth, i el director llorejat Michael Tilson Thomas, juntament amb els artistes associats Barbara Hannigan i André J Thomas. El març del 2021 es va anunciar que Sir Antonio Pappano assumirà el càrrec de titular de la formació el setembre del 2024.
És orquestra resident al Barbican Centre de Londres. Gaudeix d’audiències internacionals gràcies a les seves gires i residències artístiques, que inclouen París, Dortmund i Tòquio, Festival d’Ais de Provença i Music Academy a Santa Barbara (Califòrnia), i a associacions digitals i un ampli programa de transmissions per internet.
L’abast de l’LSO Discovery, el programa d’aprenentatge comunitari, s’escampa per tot el món, tant per mitjà d’activitats presencials com digitals.
Els seus músics dirigeixen tallers, acompanyen joves talents, actuen en concerts gratuïts per a la comunitat local i empren la música per donar suport a adults amb dificultats d’aprenentatge. També visiten hospitals infantils i dirigeixen programes de formació per a professors de música. D’aquesta manera comparteixen el poder transformador de la música amb persones que habitualment no en gaudirien, i cada any l’LSO arriba a milers de persones de totes les edats. El 1999 l’LSO va crear el seu propi segell discogràfic, LSO Live, i va revolucionar la manera d’enregistrar música orquestral en directe; fins avui ja suma més de cent cinquanta enregistraments publicats, una dada que la converteix en l’orquestra que n’ha fet més que cap altra.
L’LSO ha interpretat Star Wars, Indiana Jones, The Shape of Water i moltes d’altres més. Utilitza l’streaming per arribar a una audiència global que aplega milions d’amants de la música que l’escolten en línia cada mes. A través de música inspiradora, programes educatius i innovacions tecnològiques, la seva influència s’estén més enllà de la sala de concerts. I gràcies al suport generós de la City of London Corporation, l’Arts Council d’Anglaterra, empreses col·laboradores i donants particulars, pot i vol seguir compartint música extraordinària amb el màxim nombre possible de persones.
Sir Antonio Pappano, director
© Musacchio & Ianello
És un dels directors més sol·licitats avui dia, aclamat pel seu lideratge carismàtic i unes interpretacions del repertori simfònic i operístic inspiradores. És director titular de la ROH Covent Garden des del 2002 i de l’Orchestra dell’Accademia Nazionale di Santa Cecilia de Roma des del 2005.
Format com a pianista, repetidor i director assistent als teatres d’òpera més rellevants, ha ocupat càrrecs a l’Òpera de Noruega, Théâtre Royal de la Monnaie de Brussel·les i Israel Philharmonic Orchestra. El 2023 ha estat designat director titular de la London Symphony, càrrec que assumirà a partir del 2024.
Com a director convidat ha actuat amb moltes de les orquestres, festivals i teatres d’òpera de més prestigi: Berliner Philharmoniker, New York Philharmonic, Royal Concertgebouw Orchestra, Chamber Orchestra of Europe, simfòniques de Londres, Chicago i Boston, orquestres de Filadèlfia i Cleveland, Wiener Staatsoper, Metropolitan Opera i La Scala, i als festivals de Salzburg, Verbier i BBC Proms. És artista en exclusiva de Warner Classics des del 1995.
Com a pianista actua acompanyant cantants del renom de Joyce DiDonato, Diana Damrau, Gerald Finley i Ian Bostridge. Ha col·laborat en enregistraments de recitals d’òpera amb Nina Stemme, Plácido Domingo, Anna Netrebko i Jonas Kaufmann, enregistraments de concerts amb solistes com ara Leif Ove Andsnes, Maxim Vengerov, Janine Jansen, Jan Lisiecki i Beatrice Rana, i en recitals de música de cambra amb Ian Bostridge, Barbara Bonney i Joyce DiDonato.
Nascut a Londres de pares italians, als tretze anys es van traslladar als Estats Units. Va estudiar piano amb Norma Verrilli, composició amb Arnold Franchetti i direcció amb Gustav Meier. Entre els seus premis i guardons acumula l’Artista de l’Any de Gramophone (2000), Premi Olivier 2003 per les seves fites excel·lents en òpera, el Royal Philharmonic Society Award 2004 i el Premi Bruno Walter de l’Académie du Disque Lyrique de París. El 2012 fou investit Cavaliere di Gran Croce de la República d’Itàlia i Cavaller de l’Imperi Britànic pels seus serveis a la música. El 2015 va rebre la Medalla d’Or de la Royal Philharmonic Society. Igualment, ha dut a terme una notable carrera com a conferenciant i ha presentat diversos documentals televisius de la BBC que han estat lloats per la crítica, com Opera Italia, Pappano’s essential Ring Cycle i Pappano’s classical voices.
Formació
London Symphony Orchestra
Director titular designat: Sir Antonio Pappano
Director emèrit: Sir Simon Rattle
Principals directors convidats: Gianandrea Noseda, François-Xavier Roth
Director llorejat:Michael Tilson Thomas
Artistes associats: Barbara Hannigan, André J. ThomasViolins I
Andrej Power (solista), Cellerina Park, Clare Duckworth, Ginette Decuyper, Maxine Kwok, William Melvin, Stefano Mengoli, Claire Parfitt, Elizabeth Pigram, Laurent Quénelle, Harriet Rayfield, Sylvain Vasseur, Morane Cohen-Lamberger, Caroline Frenkel, Dániel Mészöly, Bridget O'DonnellViolins II
Julián Gil Rodríguez, Thomas Norris, Sarah Quinn, Miya Väisänen, David Ballesteros, Matthew Gardner, Naoko Keatley, Alix Lagasse, Belinda McFarlane, Iwona Muszynska, Csilla Pogány, Andrew Pollock, Paul Robson, Anna TakedaVioles
Eivind Ringstad, Gillianne Haddow, Malcolm Johnston, Steve Doman, Sofia Silva Sousa, Robert Turner, Mizuho Ueyama, Thomas Beer, Sally Belcher, Nancy Johnson, Annie-May Page, Anna Dorothea VogelVioloncels
Rebecca Gilliver, Anna Garde, Alastair Blayden, Ève-Marie Caravassilis, Daniel Gardner, Laure Le Dantec, Amanda Truelove, Henry Hargreaves, Ghislaine McMullin, Deborah TolksdorfContrabaixos
Rodrigo Moro Martín, Patrick Laurence, Matthew Gibson, Joe Melvin, Jani Pensola, Ben Griffiths, Chaemun Im, Hugh SparrowFlautes
Gareth Davies, Anna Wolstenholme, Brontë HudnottFlautí
Sharon WilliamsOboès
Olivier Stankiewicz, Philibert Perrine, Rosie JenkinsCorn anglés
Augustin GorisseClarinets
Matthew Glendening, James Gilbert, Andrew HarperClarinet baix
Martino MoruzziFagots
Rachel Gough, Daniel Jemison, Joost BosdijkContrafagot
Martin FieldTrompetes
Timothy Jones, Diego Incertis Sánchez, Angela Barnes, Daniel Curzon, Jonathan Maloney, Amadea Dazeley-Gaist, Mark Alder BenettTrompetes
James Fountain, Gareth Small, Robin Totterdell, Imogen WhiteheadTrombons
Peter Moore, Jonathan HollickTrombó baix
Paul MilnerTubes
Ben Thomson, Richard EvansTimpaní
Nigel Thomas, Patrick KingPercussió
Neil Percy, David Jackson, Sam WaltonArpes
Bryn Lewis, Helen TunstallOrgue
Richard GowersAdministració
Sue Mallet, directora de planificació
Mary Phillips, directora de gires
Emily Rutherford, direcció de recursos humans
Kenneth Chung, documentalista
Kika Glod, directora d'escena
Seif O'Reilly, director d'escenaTambé et pot interessar...
Palau Bach
Dilluns, 06.11.23 – 20 h
Sala de Concerts–Variacions Goldberg
Víkingur Ólafsson, piano
J. S. Bach: Variacions Goldberg, BWV 988
Preus: de 22 a 35 euros
Palau 100
Dimarts, 21.11.23 – 20 h
Sala de Concerts–Simfonia núm. 1 de Brahms
Pinchas Zukerman, violí
Orchestre National de Lió
Nikolaj Szeps-Znaider, directorE. Elgar: Concert per a violí, en Si menor, op. 61
J. Brahms: Simfonia núm. 1, en Do menor, op. 68Amb el suport de:
Preus: de 20 a 85 euros
Palau 100
Dijous, 21.12.23 – 20 h
Sala de Concerts–El Messies de Händel
Sandrine Piau, soprano
Paul-Antoine Benos-Dijan, contratenor
Stuart Jackson, tenor
Alex Rosen, baix
Accentus
Insula Orchestra
Laurence Equilbey, directoraG. F. Händel: El Messies, HWV 56
Amb el suport de:
Preus: de 20 a 90 euros
Col·laboradors
Armand Basi – Bagués-Marsiera Joiers – Balot Restauració – Calaf Grup – Cardoner Grup – CECOT – Coca-Cola – Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms Group – FC Barcelona – Fundació Abertis – Fundació Antigues Caixes Catalanes - BBVA – Fundació Caixa d'Enginyers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Gómez-Acebo & Pombo – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Illy – Laboratorio Reig Jofre – La Fageda – Nexo – Quadis – Saba Infraestructures, S.A. – Saret de Vuyst – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Soler Cabot – Abacus – Colonial – Veolia Serveis Catalunya –Amics Benefactors
Ascensores Jordà, S.A. – Fundació Antoni Serra Santamans – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. – Salvador Viñas Amat –Benefactors Palau XXI
Mª Dolors i Francesc – Elvira Abril – Pere Armadàs Bosch – Rosamaria Artigas i Costajussà – Professor Rafael I. Barraquer Compte – Francesc Xavier Carbonell Castellón – Lluís Carulla Font – Mariona Carulla Font – Josep Colomer Maronas – Josep Daniel i Lluïsa Fornos – Isabel Esteve Cruella – Pere Grau Vacarisas – Jordi Gual i Solé – María José Lavin Guitart – Ramón Poch Segura – Mª. del Carmen Pous Guardia – Juan Manuel Soler Pujol – Daniela Turco – Joan Uriach Marsal – Joaquim Uriach Torello – Manel Vallet Garriga – Jordi Simó Sanahuja –