Berliner Philharmoniker & Kirill Petrenko
̶ Mozart i Schumann
Palau 100
Dimarts, 2 de maig de 2023 – 20 h
Sala de Concerts
Amb el suport de:
Amb el suport de:
Amb la col·laboració de:
Membre de:
Programa
Louise Alder, soprano
Berliner Philharmoniker
Kirill Petrenko, directorI
Wolfgang Amadeus Mozart (1756-1791)
Simfonia núm. 25, en Sol menor, KV 183/173dBAllegro con brio
Andante
Menuetto
AllegroExsultate jubilate, KV 165/158a
Allegro
Andante
AllegroII
Robert Schumann (1810-1856)
Simfonia núm. 4, en Re menor, op. 120Ziemlich langsam-Lebhaft
Romanze: Ziemlich langsam
Scherzo: Lebhaft
Langsam-Lebhaft
Durada aproximada del concert: primera part, 35 minuts | pausa de 20 minuts | segona part, 30 minuts.#clàssics #llegendes
Poema
el terra i el cel
dibuixa dues línies horitzontals, paral·leles.
comença per la de sota.deixa-hi, a l’entremig,
prou espai per respirar, per morir-hi.desvesteix l’ull.
arrisca’t a no dir-hi la teva.Eduard Escoffet
El terra i el cel (LaBreu edicions, 2013)Comentari
La visita de la Berliner Philharmoniker i el seu director titular, Kirill Petrenko, és un dels grans esdeveniments de la temporada. I ho és tant per la rellevància del mític conjunt alemany com pels seus llaços històrics amb el Palau de la Música Catalana, que, des de la seva inauguració el 1908, va buscar la projecció internacional contractant la millor orquestra del món sota la direcció del compositor i director d’orquestra alemany Richard Strauss: els tres concerts que va dirigir al Palau els dies 15, 16 i 17 de maig, en el marc dels actes inaugurals, d’entrada ja van posar el temple modernista al nivell més alt de la qualitat artística.
Tradició, identitat i excel·lència artística es donen la mà en el programa que ofereixen en aquesta vetllada, que reuneix dues joies del catàleg de Wolfgang Amadeus Mozart (Salzburg, 1756-Viena, 1791) i la Quarta Simfonia de Robert Schuman (Zwickau, Saxònia, 1810-Endenich, Bonn, 1856).
Classicisme, doncs, per obrir el programa. De fet, les Simfonies de Franz Joseph Haydn i Mozart constitueixen els fonaments més sòlids per construir un so orquestral de màxima qualitat. Molts directors asseguren que la seva música és la millor medicina per curar els excessos del repertori romàntic. Després de tocar molta música romàntica i postromàntica, res millor que una saludable immersió en el classicisme i les seves provades virtuts –equilibri, elegància i transparència sonora– per obtenir un so orquestral de gran puresa.
Podrem gaudir d’aquesta transparència sonora en el lluminós motet Exsultate, jubilate, KV165/158a, peça famosa que Mozart, amb disset anys acabats de complir, va escriure a Milà el gener del 1773 per al castrato Venanzio Rauzzini, creador del paper titular de la seva òpera Lucio Silla. Estructurat en tres moviments, com una cantata simfònica, s’obre amb un recitatiu secco que és seguit per una ària de gran espiritualitat i bellesa expressiva, i que conclou, en un clima de màxim lluïment vocal, de tall operístic, amb un “Al·leluia” final d’agilitats enlluernadores.
A Mozart, que va sentir passió per l’òpera durant tota la seva vida, no li va ser fàcil viure exclusivament del talent musical a Viena com a compositor independent, lliure de les seves obligacions al servei de l’Arquebisbat de Salzburg. Va travessar èpoques de relativa prosperitat econòmica amb l’èxit popular de la seva música, especialment amb la col·lecció de Concerts per a piano i orquestra, que li van donar fama i diners durant un temps, però amb el gènere simfònic va mantenir una relació menys visceral. La Simfonia núm. 25, en Sol menor, KV 183/173dB, escrita a la fi del 1773, és la primera simfonia en tonalitat menor del seu catàleg i adquireix una rellevància especial per la densitat i alè dramàtic. “Mai s’havia anat tan lluny en una pàgina d’aquest tipus”, escriu el crític Arturo Reverter al seu llibre Mozart (“Guías Scherzo”). “Les síncopes repetides, la dramàtica caiguda de setena disminuïda, la sonoritat, els acords de les quatre trompes, els xocs harmònics, els jocs contrapuntístics del tràgic primer moviment, la dolçor de les cordes amb sordina de l’«Andante», el vigor del «Menuetto» o els emocionals unísons del «Finale» són trets que mostren la rellevància de la composició, un clar antecedent de la posterior Simfonia en Sol menor, la famosa núm. 40, KV 550”.
Robert Schumann va deixar els seus senyals d’identitat a la simfonia romàntica. Coneixia a fons el llegat de Ludwig van Beethoven i també el de Franz Schubert: la seva Simfonia en Do major va ser una revelació per al compositor alemany. De fet, l’estrena a Leipzig de l’última simfonia del compositor vienès, el 1839, onze anys després de la seva mort, dirigida per Felix Mendelssohn, va fer revifar els desitjos de Schumann d’endinsar-se en el gènere simfònic.
Enrere quedaven dos intents, el primer l’any 1832, als vint-i-dos anys, amb la redacció d’una Simfonia en Sol menor de la qual només va acabar dos moviments –anomenada Simfonia de Zwickau (Editorial Peters). Tampoc va arribar a bon port un segon intent, el 1837, d’una altra simfonia, però dos anys després, fascinat per la Gran de Schubert, va escriure la Simfonia núm. 1, en Si bemoll major, op. 38, “Primavera”, que seria estrenada, amb èxit, el 31 de març de 1841 a la Gewandhaus de Leipzig sota la batuta de Mendelssohn.
Encara que el piano va ser el seu mitjà natural d’expressió, Schumann també va buscar en l’orquestra un so propi, afí al seu univers poètic, als climes d’exaltació lírica que caracteritzen la seva música. Davant els persistents judicis negatius sobre la perícia orquestradora del compositor, el llegendari director George Szell va fer-ne una apassionada defensa de les simfonies en un article publicat el 1960, amb motiu dels 150 anys del naixement de Schumann. “Constato amb tristesa com els mèrits de Schumann i la influència de les seves obres simfòniques són generalment subestimades. Pel que respecta a mi, veig en ell el creador de la simfonia romàntica i l’inventor, no sols de belles melodies, sinó el creador també de noves i interessants troballes que no han deixat d’influir i estimular els grans compositors que l’han succeït. Cap bon director necessita fer retocs ni canvis en l’orquestració, només fa falta trobar els tempi adequats, les dinàmiques precises perquè l’orquestra de Schumann s’expressi amb brillantor”, afirmava Szell.
Cronològicament, la Simfonia núm. 4, en Re menor, op. 120 és en realitat la segona que va escriure, encara que tanqui el seu catàleg per la data de la revisió. Va ser un regal a la seva dona, Clara Wieck, amb motiu del seu vint-i-dosè aniversari, el 13 de setembre de 1841, pocs mesos després de l’estrena de la Simfonia Primavera. No va ser tan apreciada com l’anterior i, dotze anys després, va revisar la partitura en una segona versió amb millores en l’orquestració que va ser estrenada l’1 de març de 1853 a Düsseldorf.
La Quarta és la més rupturista de les quatre que integren el seu cicle. No prescindeix de l’esquema tradicional en quatre moviments, però dota d’una coherència ambiciosa i intensitat el discurs simfònic, tot enllaçant els moviments sense pauses. Escoltar la Quarta és, en aquest sentit, un pur plaer, de tan grans com en són la unitat de l’obra i els estrets llaços temàtics. El tema inicial del primer moviment, “Ziemlich langsam-Lebhaft”, reapareix com a segon tema en el segon moviment, “Romanze: Ziemlich langsam” i en el trio de l’“Scherzo: Lebhaft”.
El lirisme més íntim dona vol a la preciosa “Romanze”, mentre que l’“Scherzo” és una mostra de poder, en un ardent clima marcat pel gust de Schumann pels contrastos. En el moviment final –“Langsam-Lebhaft”– sorprèn el seu geni a l’hora de generar una tensió creixent a partir d’una introducció lenta que esclata amb una força increïble en una última i vigorosa secció que condueix a una coda apoteòsica.
Javier Pérez Senz, periodista i crític musicalBiografies
Biografies
© Gerard Collett
© Gerard Collett
Louise Alder, soprano
Va rebre la primera Beca Kiri Te Kanawa al Royal College of Music. Va guanyar el premi per a joves cantants de la International Opera 2017, el premi del públic Dame Joan Sutherland al Cardiff Singer of the World 2017, el Concurs de Joves Solistes Britànics (2015) i va guanyar el Premi John Christie 2014.
El 2022-23 va cantar el paper de Fiordiligi de Così fan tutte (Bayerische Staatsoper) i Anna Trulove de The rake’s progress a Glindebourne. Entre els seus èxits recents figuren Susana de Le nozze di Figaro (Opernhaus de Zuric); Susana i Sophie (Staatsoper de Viena); Susana, Marcelina, Fidelio i Gretel de Hänsel und Gretel (Bayerische Staatsoper); Museta de La bohème (ENO); Cleopatra de Gulio Cesare (Theater an der Wien); Zerlina de Don Giovanni i el rol principal de La Calisto (Teatro Real); Zerlina novament, per a la ROH Covent Garden; Sofía, Zerlina i Lucia de The rape of Lucretia (Glyndebourne); Ilia, Idomeneo i Pamina de La flauta mágica (Garsington Opera); Gilda de Rigoletto, Susana, Pamina, Despina de Così fan tutte, Cleopatra, Romilda, Serse, Sofia, Gretel i el rol principal de La guineu astuta (Oper de Frankfurt).
En concert també ha cantat la Segona Simfonia de Mahler (amb la London Symphony dirigida per Rattle), Quarta Simfonia de Mahler (Bayerisches Staatsorchester i Jurowski), La guineu astuta de Janáček (Accademia Nazionale di Santa Cecilia i Hrůša), Exsultate, jubilate de Mozart (Berliner Philharmoniker i Kirill Petrenko), Quatre últimes cançons de Strauss (Ulster Orchestra i Rustioni) als BBC Proms, el papel titular de Teodora també als Proms i a la Wiener Konzerthaus; el protagonista de Semele (Monteverdi Choir i Gardiner); Escenes de ‘Faust’ de Goethe de Schumann (Royal Concertgebouw Orchestra i Gardiner), El Messies (New York Philharmonic i Bicket); Novena Simfonia de Beethoven (Filharmònica de Tokio i Nott), i àries de Mozart a la Salzburg Mozartwoche (Mahler Chamber i Harding).
En recital ha actuat a la Schubertiada de Schwarzenberg, Wigmore Hall, BBC Proms, Musikverein de Graz, Alte Oper de Frankfurt, Fundación Juan March, LIFE Victoria de los Ángeles (Barcelona), Barber Institute de Birmingham, Bath Mozartfest, Snape Maltings, i als festivals de lieder de Brighton i Oxford i a Perth amb Deutsch, Middleton, Matthewman, Drake i Vignoles.
Els seus enregistraments inclouen cançons franceses a Chère nuit (Chandos). Ha publicat igualment The russian connection (Chandos) i un disc amb lieder de Strauss, Through life and love (Orchid Classics), tots dos amb Middleton. Ha participat com a Lucia a l’àlbum de The rape of Lucretia (Opus Arte) i com a Silandra de L'Orontea de Cesti (OEHMS Classics-Frankfurt Oper).
Biografies
© Stephan Rabold
© Stephan Rabold
Berliner Philharmoniker
Fundada el 1882 com a entitat plenament autònoma, fa molt de temps que és una de les principals orquestres mundials. Durant les primeres dècades de trajectòria va ser modelada i definida pels primers directors titulars: Hans von Bülow, Arthur Nikisch i Wilhelm Furtwängler, seguits per Herbert von Karajan el 1955.
Al capdavant de la Berliner Philharmoniker, Karajan va desenvolupar una estètica sonora i una cultura interpretativa úniques que van fer famosa l’orquestra arreu del món. El 1967 Karajan va fundar el Berliner Philharmoniker Osterfestspiele (Festival de Pasqua de la Berliner Philharmoniker), que des del 2013 se celebra cada any a Baden-Baden.
Claudio Abbado va esdevenir-ne el director titular el 1989, càrrec que va exercir durant tretze anys, fins al 2002, període en què va posar un nou èmfasi en la programació de concerts, principalment amb la inclusió de composicions contemporànies. En finalitzar la seva vinculació amb la formació, Sir Simon Rattle va ser-ne elegit el director titular, que va assumir el càrrec en el període 2002-2018. Sota l’acurat lideratge de Rattle, la Berliner Philharmoniker va continuar ampliant el seu repertori i proposant formats de concert innovadors.
El 2009 es va posar en funcionament la plataforma de vídeo Digital Concert Hall, en què els concerts de la Berliner Philharmoniker són emesos en directe i després també s’ofereixen com a enregistraments en format de vídeo. Cinc anys després, el 2014, l’orquestra també va fundar el seu propi segell discogràfic: Berliner Philharmoniker Recordings.
Kirill Petrenko és el director titular de la Berliner Philharmoniker des del 2019. El repertori clàssic i romàntic, la música russa i els compositors injustament oblidats són els focus principals de la programació en el seu mandat. Un altre aspecte important per a Kirill Petrenko és el programa educatiu de la Berliner Philharmoniker, amb el qual l’orquestra arriba a nous públics.
La Fundació Berliner Philharmoniker rep el suport del Land de Berlín i del Govern Federal alemany, així com el suport generós del Deutsche Bank com a patrocinador principal.
Principal patrocinador de Berlilner Philharmoniker.
L'orquestra compte amb el suport de:
Biografies
© Monika Rittershaus
© Monika Rittershaus
Kirill Petrenko, director
Nascut a Omsk (Sibèria), va iniciar la seva formació a la seva ciutat i posteriorment va continuar els estudis a Àustria. Va començar la carrera com a director d’orquestra en òpera al Theater Meininger i a la Komische Oper de Berlín.
Actualment ocupa el càrrec de director titular i artístic de la Berliner Philharmoniker des de la temporada 2019-20.
Entre els anys 2013 i 2020 va ser director general de música de la Bayerische Staatsoper. També va actuar com a director convidat als principals teatres d’òpera del món, entre els quals la Wiener Staatsoper, Royal Opera House Covent Garden de Londres, Opéra National de París, Metropolitan Opera de Nova York i Festival de Bayreuth.
A més de la seva tasca com a director operístic, ha dirigit les més importants orquestres simfòniques internacionals a Viena, Munic, Dresden, París, Amsterdam, Londres, Roma, Chicago, Cleveland i Israel. Des que va debutar el 2006 dirigint la Berliner Philharmoniker, han aprofundit una sèrie de continguts programàtics conjuntament. Així, hi ha desenvolupat el repertori clàssic i romàntic, amb la Novena Simfonia de Beethoven que va acarar en assumir el càrrec.
Però alhora, ha incorporat compositors injustament oblidats, com Josef Suk i Erich Wolfgang Korngold, juntament amb el repertori d’obres russes, de les quals ha interpretat les òperes de Txaikovski, Mazepa, Iolanta i La dama de piques, en què s’ha centrat darrerament.
Formació
Berliner Philharmoniker
Kirill Petrenko, director titularViolins I
Noah Bendix-Balgley, primer concertino
Daishin Kashimoto, primer concertino
Vineta Sareika-Völkner, primer concertino
Krysztof Polonek, concertino
Zoltán Almási
Maja Avramović
Helena Madoka Berg
Simon Bernardini
Alessandro Cappone
Aline Champion
Luiz Felipe Coelho
Luis Esnaola
Sebastian Heesch
Aleksandar Ivić
Hande Küden
Kotowa Machida
Álvaro Parra
Johanna Pichlmair
Bastian Schäfer
Harry Ward
Roxana Wisniewska
Dorian XhoxhiViolins II
Marlene Ito, primer lider
Thomas Timm, primer lider
Christophe Horák, lider
Philipp Bohnen
Stanley Dodds
Cornelia Gartemann
Angelo da Leo
Anna Mehlin
Christoph von der Nahmer
Raimar Orlovsky
Simon Roturier
Bettina Sartorius
Rachel Schmidt
Armin Schubert
Christa-Maria Stangorra
Christoph Streuli
Eva-Maria Tomasi
Romano TommasiniViola
Amihai Grosz, primer solista
Diyang Mei, primer solista
Naoko Shimizu, solista
Micha Afkham
Julia Gartemann
Matthew Hunter
Ulrich Knörzer
Sebastian Krunnies
Walter Küssner
Ignacy Miecznikowski
Martin von der Nahmer
Allan Nilles
Kyoungmin Park
Tobias Reifland
Joaquín Riquelme García
Martin Stegner
Wolfgang TalirzVioloncel
Bruno Delepelaire, primer solista
Ludwig Quandt, primer solista
Martin Löhr, solista
Olaf Maninger, solista
Rachel Helleur-Simcock
Christoph Igelbrink
Solène Kermarrec
Stephan Koncz
Martin Menking
David Riniker
Nikolaus Römisch
Dietmar Schwalke
Uladzimir Sinkevich
Knut WeberContrabaix
Matthew McDonald, primer solista
Janne Saksala, primer solista
Esko Laine, solista
Martin Heinze
Michael Karg
Stanisław Pajak
Edicson Ruiz
Gunars Upatnieks
Janusz Widzyk
Piotr ZimnikFlauta
Sébastian Jacot, solista
Emmanuel Pahud, solista
Michael Hasel
Jelka Weber
Egor Egorkin, flauta piccoloOboe
Jonathan Kelly, solista
Albrecht Mayer, solista
Christoph Hartmann
Andreas Wittmann
Dominik Wollenweber, trompa anglesaClarinet
Wenzel Fuchs, solista
Andreas Ottensamer, solista
Alexander Bader
Matic Kuder
Andraž Golob, clarinet baixFagot
Daniele Damiano, solista
Stefan Schweigert, solista
Barbara Kehrig
Markus Weidmann
Václav Vonášek, contrafagotTrompa
Stefan Dohr, solista
Paula Ernesaks
László Gál
Johannes Lamotke
Georg Schreckenberger
Sarah Willis
Andrej ŽustTrompeta
Guillaume Jehl, solista
Andre Schoch
Bertold Stecher
Tamás VelenczeiTrombó
Christhard Gössling, solista
Olaf Ott, solista
Jesper Busk Sørensen
Thomas Leyendecker
Stefan Schulz, trombó baixTuba
Alexander von PuttkamerTimbal
Vincent Vogel
Wieland WelzelPercussió
Raphael Haeger
Simon Rössler
Franz Schindlbeck
Jan SchlichteArpa
Marie-Pierre LanglametOrgue
Tobias Berndt, músic convidatJunta de l'orquestra
Stefan Dohr
Eva-Maria TomasiDirecció de comunicació/medis
Philipp Bohnen
Olaf ManingerText
Wolfgang Amadeu Mozart:
Exsultate Jubilate, KV 165/158aExsultate, jubilate,
o vos animae beatae,
dulcia cantica canendo,
cantui vestro respondendo,
psallant aethera cum me.Exulteu, alegreu-vos,
oh vosaltres, ànimes felices,
tot cantant dolços cants,
i que en resposta als vostres cants
els cels cantin amb mi.Fulget amica dies,
iam fugere et nubila et procellae;
exortus est justis
inexspectata quies.
Undique obscura regnabat nox;
surgite tandem laeti,
qui timuistis adhuc,
et iucundi aurorae fortunatae
frondes dextera plena et lilia date.El dia agradable resplendeix,
ja se n'han anat els núvols i les tempestes;
per als justos,
ha esclatat una calma inesperada.
La negra nit regnava a tot arreu;
els que fins ara heu tingut por,
torneu-vos ben alegres i joiosos per l'albada
fortunada;
oferiu garlandes i lliris a mans plenes.Tu virginum corona,
tu nobis pacem dona,
tu consolare affectus,
unde suspirat cor.Alleluja, alleluja.
Tu, corona de les verges,
dona'ns la pau,
consola el neguit
pel qual els nostre cor sospira.Al·leluia, al·leluia.
També et pot interessar...
Palau 100
Diumenge, 14.02.23 – 20 h
Sala de ConcertsmusicAeterna
Teodor Currentzis, directorR. Strauss: Metamorfosis
P. I. Txaikovski: Simfonia núm. 6, en Si menor, op. 74, “Patètica”Preus: de 25 a 150 euros
Palau Grans Veus
Dimecres, 24.05.23 – 20 h
Sala de ConcertsJuan Diego Flórez, tenor
Vincenzo Scalera, pianoCançons i àries d’òpera
Preus: de 35 a 150 euros
Palau Grans Veus
Dimarts, 06.06.23 – 20 h
Sala de ConcertsJoyce DiDonato, mezzosoprano
Il Pomo d’Oro
Maxim Emelyanychev, directorObres d’Ives, Portman, Cavalli, Händel, Gluck, Mahler, Wagner, Valentini, Marini i Mysliveček
Preus: de 30 a 60 euros
Col·laboradors
Armand Basi – Bagués-Marsiera Joiers – Balot Restauració – Calaf Grup – Cardoner Grup – CECOT – Coca-Cola – Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms Group – FC Barcelona – Fundació Abertis – Fundació Antigues Caixes Catalanes - BBVA – Fundació Caixa d'Enginyers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Gómez-Acebo & Pombo – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Illy – Laboratorio Reig Jofre – La Fageda – Nexo – Quadis – Saba Infraestructures, S.A. – Saret de Vuyst – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Soler Cabot – Abacus – Colonial – Veolia Serveis Catalunya –Amics Benefactors
Ascensores Jordà, S.A. – Fundació Antoni Serra Santamans – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. – Salvador Viñas Amat –Benefactors Palau XXI
Mª Dolors i Francesc – Elvira Abril – Pere Armadàs Bosch – Rosamaria Artigas i Costajussà – Professor Rafael I. Barraquer Compte – Francesc Xavier Carbonell Castellón – Lluís Carulla Font – Mariona Carulla Font – Josep Colomer Maronas – Josep Daniel i Lluïsa Fornos – Isabel Esteve Cruella – Pere Grau Vacarisas – Jordi Gual i Solé – María José Lavin Guitart – Ramón Poch Segura – Mª. del Carmen Pous Guardia – Juan Manuel Soler Pujol – Daniela Turco – Joan Uriach Marsal – Joaquim Uriach Torello – Manel Vallet Garriga – Jordi Simó Sanahuja –
Berliner Philharmoniker & Kirill Petrenko
̶ Mozart i Schumann
Palau 100
Dimarts, 2 de maig de 2023 – 20 h
Sala de Concerts
Amb el suport de:
Amb el suport de:
Amb la col·laboració de:
Membre de:
Programa
Louise Alder, soprano
Berliner Philharmoniker
Kirill Petrenko, directorI
Wolfgang Amadeus Mozart (1756-1791)
Simfonia núm. 25, en Sol menor, KV 183/173dBAllegro con brio
Andante
Menuetto
AllegroExsultate jubilate, KV 165/158a
Allegro
Andante
AllegroII
Robert Schumann (1810-1856)
Simfonia núm. 4, en Re menor, op. 120Ziemlich langsam-Lebhaft
Romanze: Ziemlich langsam
Scherzo: Lebhaft
Langsam-Lebhaft
Durada aproximada del concert: primera part, 35 minuts | pausa de 20 minuts | segona part, 30 minuts.#clàssics #llegendes
Poema
el terra i el cel
dibuixa dues línies horitzontals, paral·leles.
comença per la de sota.deixa-hi, a l’entremig,
prou espai per respirar, per morir-hi.desvesteix l’ull.
arrisca’t a no dir-hi la teva.Eduard Escoffet
El terra i el cel (LaBreu edicions, 2013)Comentari
La visita de la Berliner Philharmoniker i el seu director titular, Kirill Petrenko, és un dels grans esdeveniments de la temporada. I ho és tant per la rellevància del mític conjunt alemany com pels seus llaços històrics amb el Palau de la Música Catalana, que, des de la seva inauguració el 1908, va buscar la projecció internacional contractant la millor orquestra del món sota la direcció del compositor i director d’orquestra alemany Richard Strauss: els tres concerts que va dirigir al Palau els dies 15, 16 i 17 de maig, en el marc dels actes inaugurals, d’entrada ja van posar el temple modernista al nivell més alt de la qualitat artística.
Tradició, identitat i excel·lència artística es donen la mà en el programa que ofereixen en aquesta vetllada, que reuneix dues joies del catàleg de Wolfgang Amadeus Mozart (Salzburg, 1756-Viena, 1791) i la Quarta Simfonia de Robert Schuman (Zwickau, Saxònia, 1810-Endenich, Bonn, 1856).
Classicisme, doncs, per obrir el programa. De fet, les Simfonies de Franz Joseph Haydn i Mozart constitueixen els fonaments més sòlids per construir un so orquestral de màxima qualitat. Molts directors asseguren que la seva música és la millor medicina per curar els excessos del repertori romàntic. Després de tocar molta música romàntica i postromàntica, res millor que una saludable immersió en el classicisme i les seves provades virtuts –equilibri, elegància i transparència sonora– per obtenir un so orquestral de gran puresa.
Podrem gaudir d’aquesta transparència sonora en el lluminós motet Exsultate, jubilate, KV165/158a, peça famosa que Mozart, amb disset anys acabats de complir, va escriure a Milà el gener del 1773 per al castrato Venanzio Rauzzini, creador del paper titular de la seva òpera Lucio Silla. Estructurat en tres moviments, com una cantata simfònica, s’obre amb un recitatiu secco que és seguit per una ària de gran espiritualitat i bellesa expressiva, i que conclou, en un clima de màxim lluïment vocal, de tall operístic, amb un “Al·leluia” final d’agilitats enlluernadores.
A Mozart, que va sentir passió per l’òpera durant tota la seva vida, no li va ser fàcil viure exclusivament del talent musical a Viena com a compositor independent, lliure de les seves obligacions al servei de l’Arquebisbat de Salzburg. Va travessar èpoques de relativa prosperitat econòmica amb l’èxit popular de la seva música, especialment amb la col·lecció de Concerts per a piano i orquestra, que li van donar fama i diners durant un temps, però amb el gènere simfònic va mantenir una relació menys visceral. La Simfonia núm. 25, en Sol menor, KV 183/173dB, escrita a la fi del 1773, és la primera simfonia en tonalitat menor del seu catàleg i adquireix una rellevància especial per la densitat i alè dramàtic. “Mai s’havia anat tan lluny en una pàgina d’aquest tipus”, escriu el crític Arturo Reverter al seu llibre Mozart (“Guías Scherzo”). “Les síncopes repetides, la dramàtica caiguda de setena disminuïda, la sonoritat, els acords de les quatre trompes, els xocs harmònics, els jocs contrapuntístics del tràgic primer moviment, la dolçor de les cordes amb sordina de l’«Andante», el vigor del «Menuetto» o els emocionals unísons del «Finale» són trets que mostren la rellevància de la composició, un clar antecedent de la posterior Simfonia en Sol menor, la famosa núm. 40, KV 550”.
Robert Schumann va deixar els seus senyals d’identitat a la simfonia romàntica. Coneixia a fons el llegat de Ludwig van Beethoven i també el de Franz Schubert: la seva Simfonia en Do major va ser una revelació per al compositor alemany. De fet, l’estrena a Leipzig de l’última simfonia del compositor vienès, el 1839, onze anys després de la seva mort, dirigida per Felix Mendelssohn, va fer revifar els desitjos de Schumann d’endinsar-se en el gènere simfònic.
Enrere quedaven dos intents, el primer l’any 1832, als vint-i-dos anys, amb la redacció d’una Simfonia en Sol menor de la qual només va acabar dos moviments –anomenada Simfonia de Zwickau (Editorial Peters). Tampoc va arribar a bon port un segon intent, el 1837, d’una altra simfonia, però dos anys després, fascinat per la Gran de Schubert, va escriure la Simfonia núm. 1, en Si bemoll major, op. 38, “Primavera”, que seria estrenada, amb èxit, el 31 de març de 1841 a la Gewandhaus de Leipzig sota la batuta de Mendelssohn.
Encara que el piano va ser el seu mitjà natural d’expressió, Schumann també va buscar en l’orquestra un so propi, afí al seu univers poètic, als climes d’exaltació lírica que caracteritzen la seva música. Davant els persistents judicis negatius sobre la perícia orquestradora del compositor, el llegendari director George Szell va fer-ne una apassionada defensa de les simfonies en un article publicat el 1960, amb motiu dels 150 anys del naixement de Schumann. “Constato amb tristesa com els mèrits de Schumann i la influència de les seves obres simfòniques són generalment subestimades. Pel que respecta a mi, veig en ell el creador de la simfonia romàntica i l’inventor, no sols de belles melodies, sinó el creador també de noves i interessants troballes que no han deixat d’influir i estimular els grans compositors que l’han succeït. Cap bon director necessita fer retocs ni canvis en l’orquestració, només fa falta trobar els tempi adequats, les dinàmiques precises perquè l’orquestra de Schumann s’expressi amb brillantor”, afirmava Szell.
Cronològicament, la Simfonia núm. 4, en Re menor, op. 120 és en realitat la segona que va escriure, encara que tanqui el seu catàleg per la data de la revisió. Va ser un regal a la seva dona, Clara Wieck, amb motiu del seu vint-i-dosè aniversari, el 13 de setembre de 1841, pocs mesos després de l’estrena de la Simfonia Primavera. No va ser tan apreciada com l’anterior i, dotze anys després, va revisar la partitura en una segona versió amb millores en l’orquestració que va ser estrenada l’1 de març de 1853 a Düsseldorf.
La Quarta és la més rupturista de les quatre que integren el seu cicle. No prescindeix de l’esquema tradicional en quatre moviments, però dota d’una coherència ambiciosa i intensitat el discurs simfònic, tot enllaçant els moviments sense pauses. Escoltar la Quarta és, en aquest sentit, un pur plaer, de tan grans com en són la unitat de l’obra i els estrets llaços temàtics. El tema inicial del primer moviment, “Ziemlich langsam-Lebhaft”, reapareix com a segon tema en el segon moviment, “Romanze: Ziemlich langsam” i en el trio de l’“Scherzo: Lebhaft”.
El lirisme més íntim dona vol a la preciosa “Romanze”, mentre que l’“Scherzo” és una mostra de poder, en un ardent clima marcat pel gust de Schumann pels contrastos. En el moviment final –“Langsam-Lebhaft”– sorprèn el seu geni a l’hora de generar una tensió creixent a partir d’una introducció lenta que esclata amb una força increïble en una última i vigorosa secció que condueix a una coda apoteòsica.
Javier Pérez Senz, periodista i crític musicalBiografies
Louise Alder, soprano
© Gerard Collett
Va rebre la primera Beca Kiri Te Kanawa al Royal College of Music. Va guanyar el premi per a joves cantants de la International Opera 2017, el premi del públic Dame Joan Sutherland al Cardiff Singer of the World 2017, el Concurs de Joves Solistes Britànics (2015) i va guanyar el Premi John Christie 2014.
El 2022-23 va cantar el paper de Fiordiligi de Così fan tutte (Bayerische Staatsoper) i Anna Trulove de The rake’s progress a Glindebourne. Entre els seus èxits recents figuren Susana de Le nozze di Figaro (Opernhaus de Zuric); Susana i Sophie (Staatsoper de Viena); Susana, Marcelina, Fidelio i Gretel de Hänsel und Gretel (Bayerische Staatsoper); Museta de La bohème (ENO); Cleopatra de Gulio Cesare (Theater an der Wien); Zerlina de Don Giovanni i el rol principal de La Calisto (Teatro Real); Zerlina novament, per a la ROH Covent Garden; Sofía, Zerlina i Lucia de The rape of Lucretia (Glyndebourne); Ilia, Idomeneo i Pamina de La flauta mágica (Garsington Opera); Gilda de Rigoletto, Susana, Pamina, Despina de Così fan tutte, Cleopatra, Romilda, Serse, Sofia, Gretel i el rol principal de La guineu astuta (Oper de Frankfurt).
En concert també ha cantat la Segona Simfonia de Mahler (amb la London Symphony dirigida per Rattle), Quarta Simfonia de Mahler (Bayerisches Staatsorchester i Jurowski), La guineu astuta de Janáček (Accademia Nazionale di Santa Cecilia i Hrůša), Exsultate, jubilate de Mozart (Berliner Philharmoniker i Kirill Petrenko), Quatre últimes cançons de Strauss (Ulster Orchestra i Rustioni) als BBC Proms, el papel titular de Teodora també als Proms i a la Wiener Konzerthaus; el protagonista de Semele (Monteverdi Choir i Gardiner); Escenes de ‘Faust’ de Goethe de Schumann (Royal Concertgebouw Orchestra i Gardiner), El Messies (New York Philharmonic i Bicket); Novena Simfonia de Beethoven (Filharmònica de Tokio i Nott), i àries de Mozart a la Salzburg Mozartwoche (Mahler Chamber i Harding).
En recital ha actuat a la Schubertiada de Schwarzenberg, Wigmore Hall, BBC Proms, Musikverein de Graz, Alte Oper de Frankfurt, Fundación Juan March, LIFE Victoria de los Ángeles (Barcelona), Barber Institute de Birmingham, Bath Mozartfest, Snape Maltings, i als festivals de lieder de Brighton i Oxford i a Perth amb Deutsch, Middleton, Matthewman, Drake i Vignoles.
Els seus enregistraments inclouen cançons franceses a Chère nuit (Chandos). Ha publicat igualment The russian connection (Chandos) i un disc amb lieder de Strauss, Through life and love (Orchid Classics), tots dos amb Middleton. Ha participat com a Lucia a l’àlbum de The rape of Lucretia (Opus Arte) i com a Silandra de L'Orontea de Cesti (OEHMS Classics-Frankfurt Oper).
Berliner Philharmoniker
© Stephan Rabold
Fundada el 1882 com a entitat plenament autònoma, fa molt de temps que és una de les principals orquestres mundials. Durant les primeres dècades de trajectòria va ser modelada i definida pels primers directors titulars: Hans von Bülow, Arthur Nikisch i Wilhelm Furtwängler, seguits per Herbert von Karajan el 1955.
Al capdavant de la Berliner Philharmoniker, Karajan va desenvolupar una estètica sonora i una cultura interpretativa úniques que van fer famosa l’orquestra arreu del món. El 1967 Karajan va fundar el Berliner Philharmoniker Osterfestspiele (Festival de Pasqua de la Berliner Philharmoniker), que des del 2013 se celebra cada any a Baden-Baden.
Claudio Abbado va esdevenir-ne el director titular el 1989, càrrec que va exercir durant tretze anys, fins al 2002, període en què va posar un nou èmfasi en la programació de concerts, principalment amb la inclusió de composicions contemporànies. En finalitzar la seva vinculació amb la formació, Sir Simon Rattle va ser-ne elegit el director titular, que va assumir el càrrec en el període 2002-2018. Sota l’acurat lideratge de Rattle, la Berliner Philharmoniker va continuar ampliant el seu repertori i proposant formats de concert innovadors.
El 2009 es va posar en funcionament la plataforma de vídeo Digital Concert Hall, en què els concerts de la Berliner Philharmoniker són emesos en directe i després també s’ofereixen com a enregistraments en format de vídeo. Cinc anys després, el 2014, l’orquestra també va fundar el seu propi segell discogràfic: Berliner Philharmoniker Recordings.
Kirill Petrenko és el director titular de la Berliner Philharmoniker des del 2019. El repertori clàssic i romàntic, la música russa i els compositors injustament oblidats són els focus principals de la programació en el seu mandat. Un altre aspecte important per a Kirill Petrenko és el programa educatiu de la Berliner Philharmoniker, amb el qual l’orquestra arriba a nous públics.
La Fundació Berliner Philharmoniker rep el suport del Land de Berlín i del Govern Federal alemany, així com el suport generós del Deutsche Bank com a patrocinador principal.
Principal patrocinador de Berlilner Philharmoniker.
L'orquestra compte amb el suport de:
Kirill Petrenko, director
© Monika Rittershaus
Nascut a Omsk (Sibèria), va iniciar la seva formació a la seva ciutat i posteriorment va continuar els estudis a Àustria. Va començar la carrera com a director d’orquestra en òpera al Theater Meininger i a la Komische Oper de Berlín.
Actualment ocupa el càrrec de director titular i artístic de la Berliner Philharmoniker des de la temporada 2019-20.
Entre els anys 2013 i 2020 va ser director general de música de la Bayerische Staatsoper. També va actuar com a director convidat als principals teatres d’òpera del món, entre els quals la Wiener Staatsoper, Royal Opera House Covent Garden de Londres, Opéra National de París, Metropolitan Opera de Nova York i Festival de Bayreuth.
A més de la seva tasca com a director operístic, ha dirigit les més importants orquestres simfòniques internacionals a Viena, Munic, Dresden, París, Amsterdam, Londres, Roma, Chicago, Cleveland i Israel. Des que va debutar el 2006 dirigint la Berliner Philharmoniker, han aprofundit una sèrie de continguts programàtics conjuntament. Així, hi ha desenvolupat el repertori clàssic i romàntic, amb la Novena Simfonia de Beethoven que va acarar en assumir el càrrec.
Però alhora, ha incorporat compositors injustament oblidats, com Josef Suk i Erich Wolfgang Korngold, juntament amb el repertori d’obres russes, de les quals ha interpretat les òperes de Txaikovski, Mazepa, Iolanta i La dama de piques, en què s’ha centrat darrerament.
Formació
Berliner Philharmoniker
Kirill Petrenko, director titularViolins I
Noah Bendix-Balgley, primer concertino
Daishin Kashimoto, primer concertino
Vineta Sareika-Völkner, primer concertino
Krysztof Polonek, concertino
Zoltán Almási
Maja Avramović
Helena Madoka Berg
Simon Bernardini
Alessandro Cappone
Aline Champion
Luiz Felipe Coelho
Luis Esnaola
Sebastian Heesch
Aleksandar Ivić
Hande Küden
Kotowa Machida
Álvaro Parra
Johanna Pichlmair
Bastian Schäfer
Harry Ward
Roxana Wisniewska
Dorian XhoxhiViolins II
Marlene Ito, primer lider
Thomas Timm, primer lider
Christophe Horák, lider
Philipp Bohnen
Stanley Dodds
Cornelia Gartemann
Angelo da Leo
Anna Mehlin
Christoph von der Nahmer
Raimar Orlovsky
Simon Roturier
Bettina Sartorius
Rachel Schmidt
Armin Schubert
Christa-Maria Stangorra
Christoph Streuli
Eva-Maria Tomasi
Romano TommasiniViola
Amihai Grosz, primer solista
Diyang Mei, primer solista
Naoko Shimizu, solista
Micha Afkham
Julia Gartemann
Matthew Hunter
Ulrich Knörzer
Sebastian Krunnies
Walter Küssner
Ignacy Miecznikowski
Martin von der Nahmer
Allan Nilles
Kyoungmin Park
Tobias Reifland
Joaquín Riquelme García
Martin Stegner
Wolfgang TalirzVioloncel
Bruno Delepelaire, primer solista
Ludwig Quandt, primer solista
Martin Löhr, solista
Olaf Maninger, solista
Rachel Helleur-Simcock
Christoph Igelbrink
Solène Kermarrec
Stephan Koncz
Martin Menking
David Riniker
Nikolaus Römisch
Dietmar Schwalke
Uladzimir Sinkevich
Knut WeberContrabaix
Matthew McDonald, primer solista
Janne Saksala, primer solista
Esko Laine, solista
Martin Heinze
Michael Karg
Stanisław Pajak
Edicson Ruiz
Gunars Upatnieks
Janusz Widzyk
Piotr ZimnikFlauta
Sébastian Jacot, solista
Emmanuel Pahud, solista
Michael Hasel
Jelka Weber
Egor Egorkin, flauta piccoloOboe
Jonathan Kelly, solista
Albrecht Mayer, solista
Christoph Hartmann
Andreas Wittmann
Dominik Wollenweber, trompa anglesaClarinet
Wenzel Fuchs, solista
Andreas Ottensamer, solista
Alexander Bader
Matic Kuder
Andraž Golob, clarinet baixFagot
Daniele Damiano, solista
Stefan Schweigert, solista
Barbara Kehrig
Markus Weidmann
Václav Vonášek, contrafagotTrompa
Stefan Dohr, solista
Paula Ernesaks
László Gál
Johannes Lamotke
Georg Schreckenberger
Sarah Willis
Andrej ŽustTrompeta
Guillaume Jehl, solista
Andre Schoch
Bertold Stecher
Tamás VelenczeiTrombó
Christhard Gössling, solista
Olaf Ott, solista
Jesper Busk Sørensen
Thomas Leyendecker
Stefan Schulz, trombó baixTuba
Alexander von PuttkamerTimbal
Vincent Vogel
Wieland WelzelPercussió
Raphael Haeger
Simon Rössler
Franz Schindlbeck
Jan SchlichteArpa
Marie-Pierre LanglametOrgue
Tobias Berndt, músic convidatJunta de l'orquestra
Stefan Dohr
Eva-Maria TomasiDirecció de comunicació/medis
Philipp Bohnen
Olaf ManingerText
Wolfgang Amadeu Mozart:
Exsultate Jubilate, KV 165/158aExsultate, jubilate,
o vos animae beatae,
dulcia cantica canendo,
cantui vestro respondendo,
psallant aethera cum me.Exulteu, alegreu-vos,
oh vosaltres, ànimes felices,
tot cantant dolços cants,
i que en resposta als vostres cants
els cels cantin amb mi.Fulget amica dies,
iam fugere et nubila et procellae;
exortus est justis
inexspectata quies.
Undique obscura regnabat nox;
surgite tandem laeti,
qui timuistis adhuc,
et iucundi aurorae fortunatae
frondes dextera plena et lilia date.El dia agradable resplendeix,
ja se n'han anat els núvols i les tempestes;
per als justos,
ha esclatat una calma inesperada.
La negra nit regnava a tot arreu;
els que fins ara heu tingut por,
torneu-vos ben alegres i joiosos per l'albada
fortunada;
oferiu garlandes i lliris a mans plenes.Tu virginum corona,
tu nobis pacem dona,
tu consolare affectus,
unde suspirat cor.Alleluja, alleluja.
Tu, corona de les verges,
dona'ns la pau,
consola el neguit
pel qual els nostre cor sospira.Al·leluia, al·leluia.
També et pot interessar...
Palau 100
Diumenge, 14.02.23 – 20 h
Sala de ConcertsmusicAeterna
Teodor Currentzis, directorR. Strauss: Metamorfosis
P. I. Txaikovski: Simfonia núm. 6, en Si menor, op. 74, “Patètica”Preus: de 25 a 150 euros
Palau Grans Veus
Dimecres, 24.05.23 – 20 h
Sala de ConcertsJuan Diego Flórez, tenor
Vincenzo Scalera, pianoCançons i àries d’òpera
Preus: de 35 a 150 euros
Palau Grans Veus
Dimarts, 06.06.23 – 20 h
Sala de ConcertsJoyce DiDonato, mezzosoprano
Il Pomo d’Oro
Maxim Emelyanychev, directorObres d’Ives, Portman, Cavalli, Händel, Gluck, Mahler, Wagner, Valentini, Marini i Mysliveček
Preus: de 30 a 60 euros
Col·laboradors
Armand Basi – Bagués-Marsiera Joiers – Balot Restauració – Calaf Grup – Cardoner Grup – CECOT – Coca-Cola – Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms Group – FC Barcelona – Fundació Abertis – Fundació Antigues Caixes Catalanes - BBVA – Fundació Caixa d'Enginyers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Gómez-Acebo & Pombo – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Illy – Laboratorio Reig Jofre – La Fageda – Nexo – Quadis – Saba Infraestructures, S.A. – Saret de Vuyst – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Soler Cabot – Abacus – Colonial – Veolia Serveis Catalunya –Amics Benefactors
Ascensores Jordà, S.A. – Fundació Antoni Serra Santamans – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. – Salvador Viñas Amat –Benefactors Palau XXI
Mª Dolors i Francesc – Elvira Abril – Pere Armadàs Bosch – Rosamaria Artigas i Costajussà – Professor Rafael I. Barraquer Compte – Francesc Xavier Carbonell Castellón – Lluís Carulla Font – Mariona Carulla Font – Josep Colomer Maronas – Josep Daniel i Lluïsa Fornos – Isabel Esteve Cruella – Pere Grau Vacarisas – Jordi Gual i Solé – María José Lavin Guitart – Ramón Poch Segura – Mª. del Carmen Pous Guardia – Juan Manuel Soler Pujol – Daniela Turco – Joan Uriach Marsal – Joaquim Uriach Torello – Manel Vallet Garriga – Jordi Simó Sanahuja –