- Isacco de Marianna von Martines—La Bottega d’Opera de l’ESMUC
Concert Extraordinari
Dimecres, 19 d'abril de 2023 – 20 h
Petit Palau
Producció:
Amb el suport de:
Amb la col·laboració de:
Membre de:
Introducció
Bottega d’Opera de l’ESMUC: Isacco de Marianna von Martines
Aquest curs, la Bottega d’Opera de l’ESMUC recupera i posa en escena l’obra Isacco, figura del Redentore, de la compositora d’origen espanyol Marianna von Martines, a partir d’un llibret de l’escriptor i poeta Pietro Metastasio. En aquesta ocasió, la graduada Irene Delgado-Jiménez dirigirà l’Orquestra i Cor de l’ESMUC, i la direcció escènica correspondrà al dramaturg i escenògraf Cesc Colomina. La representació tindrà lloc el dimecres 19 d’abril, a les 20.00 h, al Petit Palau del Palau de la Música Catalana.
La proposta
Marianna von Martines (Viena, 1744-1812) va ser una compositora, cantant i intèrpret de teclat de família d’origen espanyol i deixebla de Joseph Haydn, una de les compositores més citades del seu temps. Von Martines va escriure diferents cantates i dos oratoris amb text italià escrits pel poeta Pietro Metastasio. Entre les composicions que ens n’han arribat trobem quatre misses, sis motets i dos oratoris, un concert per a teclat i una simfonia, entre d’altres. La tercera missa va ser estrenada a l’església de Sant Miquel de Viena. El seu oratori, Isacco, figura del Redentore, es va estrenar el 17 de març de 1882 a la Tonkünstler-Sozietät, juntament amb obres de J. Haydn, W. A. Mozart, L. van Beethoven i G. F. Händel, amb la participació de dos solistes: Caterina Cavalieri i Ludwig-Fischer.
Programa
Solistes vocals de La Bottega d’Opera:
Lluís Arratia, baríton - Abramo
Mao Miyoshi, soprano - Isacco
Arantza Prats, soprano - Sara
Alberto Espinosa, tenor - Gamari
Ariadna Moraleda, soprano - AngeloCesc Colomina, director d'escena i escenògraf
Carla Verdú, ajudant de direcció
Nerea M. Velasco, assistent de videoprojeccionsOrquestra i Cor de l’ESMUC
Irene Delgado-Jiménez, directora
Marianna von Martines (1713 - 1812)
Isacco, figura del Redentore
Oratori en dues parts a partir d’un llibret de Pietro MetastasioDurada aproximada del concert: Primera part, 70 minuts | Pausa de 15 minuts | Segona part, 45 minuts.
#jovestalents
Poema
amor
mereix la tarda una daga de foscor, diuen.
pel que sembla, així ha estat sempre.
recorden els vells que la pròrroga ha estat llarga,
però ningú generós sinó ells: les hores.
superada de nou l’absència quotidiana,
rovellarà encara la llum el món.
atònits tots, decidim a tothora indolència,
fins que ens faltin les forces per ajaçar-nos i esperar,
un cos per estimar.
Eduard Escoffet
Menys i tot (LaBreu Edicions, 2017)Comentari
“Ni comunes, ni antinaturalment noves”, així va definir Charles Burney la música de Marianna von Martines, compositora, pianista, clavecinista i cantant amb un llenguatge experimental, distintiu i a la mateixa altura i temps dels protagonistes de la Primera Escola de Viena. D'ascendència espanyola i nascuda a Viena el maig del 1744, va iniciar la seva formació musical amb noms com Pietro Metastasio, Nicola Porpora i Joseph Haydn, que residien al mateix edifici que la família Von Martínez Esterházy, i des de ben d'hora ja sorprenia la cort amb les seves habilitats musicals. Amb només disset anys s'estrenava una de les seves misses a la mateixa capella de la cort, i amb vint-i-nou anys va entrar a formar part de la Bologna Accademia Filarmonica com a membre honorífica. Allà es va donar a conèixer encara més entre els seus contemporanis, dels quals tenim testimonis sobre la seva gran proesa musical.
D’aquesta proesa neix l’oratori Isacco, figura del Redentore, interpretat per primera vegada els dies 17 i 19 de març de 1782 a la Tonkünstler-Sozietät, una de les poques oportunitats que Marianna va tenir d’exhibir la seva música en un entorn completament públic. Malauradament, la informació sobre la recepció d’aquestes interpretacions és limitada, ja que el 22 de març el papa Pius IV va visitar la ciutat, tot ocupant una gran part de l’atenció del moment. Tot i això, Metastasio va escriure que inclús amb les dificultats del clima, les interpretacions van ser molt satisfactòries comptant amb intèrprets com la soprano de coloratura Caterina Cavalieri, que també va participar a l'òpera El rapte del serrall de Mozart, i Ludwig Fischer, un baix molt propens a la coloratura, i probablement el motiu pel qual la part del baix mostra uns moviments melòdics poc comuns per a aquests registres.
El llibret d’Isacco prové del mateix mestre i amic de la compositora, Pietro Metastasio. Educat en plena època de la Il·lustració, el poeta mostra una gran influència de la moralitat cartesiana i les seves passions, així com dels clàssics de l’antiguitat i la seva voluntat didàctica i moral. D’aquesta manera barreja el gran coneixement bíblic i teològic amb un domini de la poesia i el drama per predicar, complaure i emocionar al mateix temps.
Després de la mort de Metastasio, Marianna va heretar una fortuna considerable, i casa seva es va convertir en un important centre de cultura musical. Organitzava soirées musicals amb importants figures, com Haydn i Mozart, amb qui compartia música i fins i tot tocava peces a quatre mans. Cap al final de la seva vida també va fundar una escola de cant a la seva mateixa casa. Malauradament, la limitació social imposada sobre ella va fer que, tot i ser una artista tan destacada, sempre fos considerada una aficionada i no es va poder dedicar oficialment a la música, probablement un dels motius pels quals ha quedat eclipsada pels noms més coneguts de l’època, fins avui dia. En la seva correspondència amb Farinelli, Metastasio manifestava una opinió similar: “la recepció de l’obra va ser poc efusiva, i Von Martines no està rebent el reconeixement que mereix”.
A Isacco, Marianna va poder aplicar tota l'experiència que tenia amb la poesia del seu mestre i va aconseguir mantenir els principis estètics de la poesia de Metastasio, i a més a més va aprofitar la gran quantitat de recursos que la Tonkünstler-Sozietät va posar a la seva disposició.
Partint d’un llibret que ja havia estat musicat més de vint-i-cinc vegades, aquesta obra va ser la que va culminar el cicle d’oratoris. Així, més enllà de la riquesa tímbrica d’altres trasllats en música, com el de Gassmann, i més enllà de tenir a la seva disposició un gran planter de músics a la Tonkünstler-Sozietät, Von Martines va saber apreciar i recollir amb gran precisió la mètrica i intenció del llibret amb els principis de l’estil galant i els apresos del mateix llibretista.
Per una part, sentim una línia vocal en cap moment eclipsada per l’acompanyament orquestral, i alhora una melodia aferrada al passat. La presència dels esquemes formals típics de l’estil galant es mantenen al llarg de l’oratori i està inspirada pel seu mestre Bonno i altres pioners de l’estil, tot contrastant amb un moment de transició en favor de l’exposició, desenvolupament i reexposició dels temes de la forma sonata. A més, l’acompanyament contrapuntístic que forma la hibridació entre ambdós estils resumeix i caracteritza el llenguatge de l’autora.
Per una altra part, l’oratori s'emmarca en les formes da capo, usual en oratoris anteriors, i la forma sonata, amb una espècie d’A-B-A que integra en la primera ària i que torna com a marc tonal. També hi ha seccions amb formes binàries, una experimentació formal que també portaven a terme en aquell moment Gluck o Tretta.
A més de la forma, la cohesió melòdica, rítmica i harmònica defineix també aquest oratori: trobem, per exemple, que el motiu inicial del tercer moviment coincideix amb el de la fuga final. A l'obertura, aquest motiu és continuat per una resposta en estil galant, i permet cohesionar l’obra melòdicament, així com mostrar la combinació entre dues estructures, estils i innovacions de la Viena de l’última etapa del Classicisme.
Així doncs, Von Martines demostra per què s’havia elogiat la seva originalitat sense innovació extrema, però adaptant-se als canvis formals del temps i mantenint un estil galant més antic en els perfils melòdics, i entenem per què escoltem avui Isacco, figura del Redentore. Una obra capaç de posar en música no només un llibret, sinó la profunda amistat i convivència dels dos [de Von Martines i Metastasio], i al mateix temps un llenguatge musical molt particular i distintiu del seu temps.
Dídac Bocanegra i Isabel Sanz, estudiants de Musicologia de l'Esmuc
Comentari
DER KLEINER SPANIER: MARIANNA MARTINES
Siguem o no melòmans, o simplement afeccionats a la música, tots hem sentit alguna vegada els noms de Franz Joseph Haydn (1732-1809), Wolfgang Amadeus Mozart (1756-1791) i Ludwig van Beethoven (1770-1827). Tots ells, a judici del musicòleg i pianista Charles Rosen (1927-2012), van acabar per constituir el conegut com «estil clàssic» i que, segons un congrés de musicologia celebrat a Washington a la dècada dels seixanta del segle passat, ha de ser definit com aquell estil musical comú i compartit pels tres compositors abans esmentats. Sense entrar, en aquestes alçades, en l'encert o desencert d'aquesta definició, el que sí és segur és que Rosen en el seu llibre El estilo clásico: Haydn, Mozart, Beethoven (Alianza Editorial, 1986) no va tenir gens en compte a una important presència femenina de la Viena del darrer terç del segle XVIII com ho va ser la compositora, d'origen hispànic, Marianna von Martínez (1744-1812). Von Martínez (o Martines), amb justícia, ha de ser considerada com una de les alumnes més privilegiades de tota la història de la música en haver rebut classes, agafeu aire!, de Franz Joseph Haydn (instruments de tecla), Nicola Porpora (cant) a més de classes de composició de Johann Adolf Hasse (1699-1783) i Giuseppe Bono (1711-1788). Certament, ens és difícil trobar algú altre amb un elenc de professors tan brillants com els que va tenir Martines, amb permís del comte Eugen Václav Josef von Wrbna und Freudenthal (1728-1789) que va tenir la fortuna de rebre lliçons a Leipzig, en els seus anys d'estudiant, de Johann Sebastian Bach i, a partir de 1784, a Viena del mateix Mozart.
Exquisidesa i excel·lència de la seva formació al marge, el cert és que Marianna Martines va ser una reconegudíssima compositora, clavicembalista/fortepianista i cantant que el viatger musical Charles Burney (1726-1814) en tenir el privilegi d'escoltar-la a la capital de l'Imperi no es va poder estar d'escriure:
«La seva actuació va superar, en veritat, totes les meves expectatives. Va cantar dues àries compostes per ella mateixa sobre poemes de Metastasio acompanyant-se al clavicèmbal de manera assenyada i magistral; en els ritornelli vaig poder advertir una tècnica excepcional».
No ens ha de sorprendre, en absolut, aquesta referència al poeta Pietro Trapassi (1698-1782), més conegut com a Metastasio, perquè aquest va ser qui, en veritat, va potenciar i impulsar la carrera musical de la cinquena filla dels seus veïns de la Michaelerhaus de Viena. Cal dir-ho quan abans millor: la coneguda en els cercles musicals com Der kleine Spanier (La petita espanyola) va tenir sempre la sort de no patir ni per la seva situació econòmica ni tampoc per no disposar dels contactes adients que li permetessin dedicar-se de forma entusiasta i exclusiva a la música com, de fet, va fer. Però ho va portar a terme no pas com una amateur, sinó amb una professionalitat, rigor i magistralitat que li va valdre, el 1773, el seu ingrés com a membre de l'Accademia Filarmonica di Bologna. Només tres anys abans, aquesta acadèmia havia admès com a membre a un tal Mozart de només catorze anys d'edat. Va ser per aquest motiu que Martines va haver de compondre una obra que, a judicis dels seus especialistes com Irving Godt, cal considerar com una de les seves obres mestres: el seu Dixit Dominus.
Malgrat disposar d'una important edició d'aquesta obra, impulsada per l'editorial musical especialitzada en dones compositores Furore, no es disposava encara d'un enregistrament de veritat. Però amb els primers compassos de l'any 2022, el segell CPO va llançar al mercat discogràfic un CD monogràfic dedicat a Marianna Martines amb l'esmentat Dixit Dominus (Psalm 110), la Simfonia en Do Major i el Psalm 151 en la seva versió italiana, a càrrec del Salzburger Hofmusik que dirigeix Wolfgang Brunner.
Malgrat que la seva obra musical ens ha arribat de forma molt dispersa i esbiaixada (per exemple, de les 31 sonates compostes, només tres han arribat fins als nostres dies), encara hi ha molta feina a fer amb Marianna Martines sobretot pel que fa a la seva interpretació, difusió i promoció. L'esmentat Godt creu que el seu oratori Isacco està ple de «tresors musicals» per la qual cosa és un deure cultural exhumar-lo, quan abans millor. És per això que quan, en el seu moment, la coordinació artística de La Bottega es va plantejar quin títol aportar i interpretar d'una compositora, el títol d'Isacco no va costar gaire d'escollir. És per això que el que avui s'escoltarà, és una primera interpretació en temps moderns i és bo que tant els intèrprets com el públic que en podreu gaudir en tingui consciència: es recupera un patrimoni inèdit, amb vincles d'origen hispànic, d'una qualitat excepcional.
Aquest Isacco, amb text de Metastasio, va ser estrenat un 17 de març de 1782 a la Tonkünstler-Societät de Viena, una fundació que tenia com a objectiu regular i administrar les pensions dels músics. Esmentar aquesta Societät vol dir esmentar també una societat que regularment, acollia estrenes d'obres, especialment cantates i oratoris, de Haydn, Mozart, C.P.E. Bach, G.F. Händel (amb orquestració de Mozart)... i, com no, de la mateixa Marianna Martines que, a partir de 1774, com a conseqüència de l'ascens del seu germà Joseph com a educador dels fills de l'emperadriu Maria Theresa, va passar a formar part dels cercles aristocràtics com així ho demostra el prefix «von» del seu cognom.
Estem, així, davant d'una de les figures musicals més desconegudes de l'anomenat classicisme musical vienès, classicisme que massa vegades hem relegat al coneixement del triumvirat esmentat de Haydn-Mozart-Beethoven, oblidant-nos, així, d'importants presències com la d'una compositora que, com heu pogut llegir, tenia un cognom d'origen espanyol. Aquest procedia del seu avi, un militar espanyol instal·lat a Nàpols. El seu pare Nicolo, ja nascut a Nàpols, va acabar lluitant a la Guerra de Successió a favor de l'arxiduc Carles d'Àustria, per la qual cosa va haver d'exiliar-se a territoris germànics on va conèixer a la futura mare de la compositora (Maria Theresia) i reconvertir la seva carrera militar com a servidor de l'ambaixada papal a l'imperi austríac. Instal·lat el matrimoni a Viena, al tercer pis de l'esmentada Michaelerhaus, va ser allí on els Martines van poder contactar amb Metastasio, però també amb membres de la família Esterhàzy, una família molt vinculada a la carrera musical de Haydn qui, durant uns anys, també va viure a l'àtic de la mateixa casa ja que en ella hi vivia el seu mestre, i a qui assistia, Nicola Porpora (1686-1768). Enmig d'aquella casa d'erudició literària i musical no va ser gaire difícil que una persona talentosa per a la música com Marianna, encara que originalment el seu nom era Ana Catalina que va decidir canviar, trobés la manera de desenvolupar els seus dots. I més tenint al seu costat a un padrí com Metastasio de qui Marianne es va fer càrrec de la seva cura en els seus darrers anys de vida.
Intèrpret virtuosa del clavicèmbal, comparada en diferents ocasions amb Carl Philipp Emanuel Bach (1714-1788), també ho va ser com a cantant i ha estat això el que ha fet pensar a molts estudiosos si les àries compostes eren pensades per ser cantades i acompanyades per ella mateixa al clavicèmbal. Almenys això és el que sembla de l'esmentada descripció de Burney. Més enllà de la destinació i context on van ser interpretades aquestes obres una cosa sembla clara: estem al davant d'una importantíssima compositora on discs com l'esmentat o els publicats pel conjunt La Floridiana de Nicoleta Paravischescu, per cert interpretat en viu al Palau de la Música amb la soprano Núria Rial o interpretacions com les d'avui ens fan adonar com amb tota justícia Marianne von Martines ha d'ocupar un lloc privilegiat dins de l’olimp dels compositors de l'anomenat classicisme i de la música de la segona meitat del segle XVIII.
Que a la seva època fos membre de l'esmentada Acadèmia de Bolonya o que figures com Mozart composés les seves obres per a fortepiano a quatre mans pensant en ser interpretades per ell mateix i «la Martines», a més de les seves estretes relacions amb figures com els seus mestres o el tenor irlandès Michael Kelly, ens fan adonar que, malgrat l'estranyesa amb que es veia que una dona del segle XVIII es dediqués tan excelsament a la música, el reconeixement va existir. El reconeixement a Der kleine Spanier: Marianna Martines.
Oriol Pérez i Treviño, musicòleg i assagista
Abril 2023Biografies
Biografies
L'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) és l'únic centre públic que atorga a Catalunya el Grau en ensenyaments artístics superiors de Música i màsters en ensenyaments artístics, inserits en l’Espai Europeu de l’Educació Superior (EEES).
L’escola va néixer l’any 2000 per un acord de Govern de la Generalitat de Catalunya i va obrir les portes el setembre del 2001. Actualment, compta amb més de 900 alumnes matriculats a les diverses especialitats de grau, màsters i postgraus, formació continuada i cursos d’extensió que ofereix l’escola.
Al llarg del curs tenen lloc a l’ESMUC multitud d’activitats com concerts, jornades, tallers, congressos i classes magistrals obertes tant a la comunitat ESMUC com al públic extern. Durant els mesos de juny i juliol s’ofereixen cursos d’estiu, adreçats a públics més amplis. L’escola aposta també per la formació avançada de joves d’entre 8 i 17 anys amb altes capacitats musicals a través del seu programa ESMUC Júnior.
El fet que a l'ESMUC conflueixin estudiants d’àmbits molt diversos, provinents de més de 25 països, fa que l’experiència d’estudiar aquí sigui molt enriquidora, i contribueix a fer-ne un dels destins més sol·licitats pels estudiants Erasmus.
LA BOTTEGA D'OPERA
El projecte la Bottega d’Opera és el taller d’òpera de l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC). A partir del concepte en llengua italiana de Bottega, que podem definir com “la rebotiga de l’òpera”, això és, l’espai on es preparen els projectes, va néixer amb la idea d’oferir als estudiants una experiència professionalitzadora del món operístic.
Com un més dels grans conjunts de l’ESMUC, la Bottega ha possibilitat un treball transversal entre diferents àmbits i especialitats (cant, direcció, instruments orquestrals, correpetició, coaching vocal...), a la vegada que hi ha convidat professionals externs pel que fa a la direcció musical i escènica. Amb aquests elements es tracta de donar el màxim de punts de vista diferents i, fins i tot contrastants, sobre com enfocar el treball interpretatiu i escènic.
Amb la intenció de fer-ho al més proper possible a la realitat professional, però entenent que ens trobem en un context acadèmic i pedagògic, la Bottega va iniciar les seves activitats el curs 2020-21 amb La principessa filosofa – Il due gobi de Carles Baguer i Marcos de Portugal, al Gran Teatre del Liceu, un projecte de recuperació de patrimoni musical català. El curs 2021-22 la proposta escollida va ser l’obra Il filosofo di campagna de Baldassare Galuppi.
Altres projectes de la Bottega han estat diverses representacions de l’òpera Cendrillon de la compositora Pauline Viardot amb motiu del bicentenari del naixement d’aquesta cantant i compositora.
Biografies
Cesc Colomina, director d'escena i escenògraf
Nascut a Barcelona (1996), és graduat en enginyeria de disseny industrial i enginyeria mecànica per la Universitat Politècnica de Catalunya, i màster en disseny escenogràfic per a teatre, televisió i cinema per ELISAVA. Ha treballat amb els escenògrafs Paco Azorín, Sebastià Brosa i Paula Bosch, i amb els directors Mario Gas, Josep Maria Mestres i Pau Carrió, entre d’altres. El 2022 formà part de la tretzena edició d’Els Malnascuts, companyia jove resident a la Sala Beckett.
També ha estrenat a Las Naves del Teatro Español, Teatre Tantarantana, Sala Beckett, Mercat de les Flors, Teatre Romea i Auditorio de Algezares (Múrcia), entre d’altres. El 2019 va dirigir i escriure Gulab Jamun i estrenà Veïnes en perill d’extinció, una peça de teatre de carrer integrant dels actes del Carnafoc, on també és director i dramaturg.
El 2018 va dirigir i escriure el curtmetratge D’hom, seleccionat i guardonat a festivals d’arreu del món i finalista als premis VOC.
Biografies
© Eulàlia Prat
© Eulàlia Prat
Irene Delgado-Jiménez, directora
La directora d’orquestra i graduada per l’ESMUC ha estat nomenada Associate Fellow 2022-2024 per la fundació Taki Alsop Conducting Fellowship. Així, assisteix Marin Alsop a l’ORF Radio-Symphonieorchester (RSO) de Viena. Actualment també és directora convidada de l’Orquestra Terres de Marca, de Barcelona.
Els seus propers compromisos inclouen l’assistència de Marin Alsop amb l’RSO al Wien Modern Festival i altres produccions amb NOSPR a Polònia (2022-23), treballar com a directora a la Reno Philharmonic i dirigir l’oratori Isacco de Marianna von Martines al Palau de la Música (Barcelona). Després de debutar amb el reconeixement de la crítica al Gran Teatre del Liceu dirigint l’òpera de Marc Migó Les germanes Fox (2022), Delgado-Jiménez hi tornarà per estrenar l’òpera Filles del món de Marian Márquez (2023).
En l’àmbit educatiu, Delgado-Jiménez ha col·laborat recentment com a professora d’assajos musicals al Màster d’Òpera de la Universitat de Música i Arts de la Ciutat de Viena (MUK, 2022).
El 2021 va debutar a la Konzerthaus de Viena amb la Tonkünstler Orchester i el seu debut operístic a Viena va tenir lloc el maig del 2021, amb l’òpera Mavra de Stravinsky. El mateix any va exercir com a assistent de direcció a la Neue Oper de Viena en la producció Proserpina de Wolfgang Rihm.
El 2020 enregistrà El amor brujo de Falla, amb Anna Colom i l’Orquestra Terres de Marca. Abans va debutar a Itàlia amb la Philharmonic Orchestra de Catània i el Coro Lirico Siciliano. També va tenir l’honor de dirigir la Fanfara d’Obertura al Ball de les Ciències de Viena a l’Ajuntament de la capital austríaca, tant el 2020 com el 2019.
Entre el 2018 i el 2020 va exercir com a directora adjunta en diverses produccions a la Wiener Kammeroper i la Vienna Radiokulturhaus. El repertori abastat va incloure la Missa de Bernstein, La finta giardiniera de Mozart, Triple Concert de Beethoven, Quarta Simfonia de Schumann i Mahler, entre d’altres.
El 2017 va rebre una menció especial al Concurs de Direcció de Graz (Àustria) dirigint la Kammerphilharmonie de Graz. L’any 2012 va guanyar el Premi d’Honor de Piano del Conservatori de Barcelona, així com el Concurs de Solistes, interpretant el Tercer Concert per a piano de Beethoven. Ha participat en classes magistrals amb Marin Alsop, Douglas Bostock, Sian Edwards, Mark Heron i Simon Carrington, entre d’altres.
La directora ha dirigit diverses orquestres, cors i conjunts a Barcelona. Concretament, del 2016 al 2018 va ocupar els càrrecs de directora titular i directora artística de la Sinfonietta de Sant Cugat –antiga Jove Orquestra de Sant Cugat–, de la Banda Simfònica AMCV i del Cor de Cambra de Jazz Tornaveu.
Irene Delgado-Jiménez està profundament compromesa a fomentar l’escena cultural del seu país d’origen més enllà del podi. Ha escrit per a diverses revistes musicals i fa difusió de la música clàssica a través de diversos mitjans. A més, dirigeix l’organització Thalassa Music Project, dedicada a la promoció i divulgació de la música clàssica en l’àmbit professional al sud d’Espanya.
Formacions
Orquestra de l'ESMUC
Flauta
Neus Aznar Gramallés
Sara Chavarria Prats
Oboè
Marc Guillén Pieres
Llorenç Pallàs Guedea
Fagot
Sabina Aran
Josep Rovira Gordillo
Trompa
Sandra Ramon García
Pau Riedweg Canturri
Trompeta
Dolores García Brumos
Alejandro Toledo BeltránPercussió
Adrià Font Perera
Violí
Sofía Álvarez Hernández
Clàudia Bonet Pla
Amanda Camacho Pérez
Inés Cárdenas Martínez
Nel Cardo Trullàs
Inés Castells Campo
Martí Delgado Pont
Paula Diz Parrondo
Nicola Drissner
Isaac Oliu Fernández
Martí Font Barniol
Nicolás Igual Bujeda
Mario Rabanal Freire
Aina Ribes Millet
Eliezer Samuel Rengifo Ross
Paula Ros Izquierdo
Dixon David Scola Vivas
Gerard Seguí Andújar
Stefanija Udicki
Viola
Jaume Bosser Toca
Leire Martínez De Rituerto Mangana
Irimia Menchero Santín
Alicia Millán García
Marta Muñoz Saura
Violoncel
Cesc Corominas
Sergi Garcia Cabrera
Yang Ligero Trasobares
Lucía Morcillo Gavín
Contrabaix
Núria Carreras Marceló
Bruno Gil Moreno De Mora Sardà
Sílvia Roca GómezCor de l'ESMUC
Sopranos
Ana Arias
Maria Juste
Tània Matas
Aroa MinervaContralts
Helena Tajadura
Jose Luis Martínez
Aitana Esteve
Joan TarratsTenors
Sergio Monsalve
Josep RoviraBarítons
Jordi Giné
Lluc BonalTambé et pot interessar...
Simfònics al Palau
Dissabte, 29.04.23 - 18.30 h
Sala de ConcertsXavier Sabata, contratenor
Vespres d'Arnadí
Dani Espasa, clavecí i directorT. Albinoni: “Con cetra più sonora”, d’Il nascimento dell’aurora
G. Bononcini: “Render mi vuole”, d’Astianatte
A. Lotti: Simfonia d’Ascanio
G. A. Ristori: “Bellezze adorate”, de Le fate
G. Porta: “Non sempre gradina”, de Farnace
F. Gasparini: “Qui ti scrivo o nome amato”, de L’oracolo del fato
N. Porpora: “Scuote la chioma d’oro”, de Deianira, Ercole e Iole
F. Mancini: Simfonia d’Alessandro il Grande in Sidone
G. Giacomelli: “Mi par sentir la bella”, de Gianguir
D. N. Sarro: “Gelido in ogni vena”, de Siroe, re di PersiaPreus: de 20 a 68 €
Col·laboradors
Armand Basi – Bagués-Marsiera Joiers – Balot Restauració – Calaf Grup – Cardoner Grup – CECOT – Coca-Cola – Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms Group – FC Barcelona – Fundació Abertis – Fundació Antigues Caixes Catalanes - BBVA – Fundació Caixa d'Enginyers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Gómez-Acebo & Pombo – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Illy – Laboratorio Reig Jofre – La Fageda – Nexo – Quadis – Saba Infraestructures, S.A. – Saret de Vuyst – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Soler Cabot – Abacus – Colonial – Veolia Serveis Catalunya –Amics Benefactors
Ascensores Jordà, S.A. – Fundació Antoni Serra Santamans – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. – Salvador Viñas Amat –Benefactors Palau XXI
Mª Dolors i Francesc – Elvira Abril – Pere Armadàs Bosch – Rosamaria Artigas i Costajussà – Professor Rafael I. Barraquer Compte – Francesc Xavier Carbonell Castellón – Lluís Carulla Font – Mariona Carulla Font – Josep Colomer Maronas – Josep Daniel i Lluïsa Fornos – Isabel Esteve Cruella – Pere Grau Vacarisas – Jordi Gual i Solé – María José Lavin Guitart – Ramón Poch Segura – Mª. del Carmen Pous Guardia – Juan Manuel Soler Pujol – Daniela Turco – Joan Uriach Marsal – Joaquim Uriach Torello – Manel Vallet Garriga – Jordi Simó Sanahuja –
- Isacco de Marianna von Martines—La Bottega d’Opera de l’ESMUC
Concert Extraordinari
Dimecres, 19 d'abril de 2023 – 20 h
Petit Palau
Producció:
Amb el suport de:
Amb la col·laboració de:
Membre de:
Introducció
Bottega d’Opera de l’ESMUC: Isacco de Marianna von Martines
Aquest curs, la Bottega d’Opera de l’ESMUC recupera i posa en escena l’obra Isacco, figura del Redentore, de la compositora d’origen espanyol Marianna von Martines, a partir d’un llibret de l’escriptor i poeta Pietro Metastasio. En aquesta ocasió, la graduada Irene Delgado-Jiménez dirigirà l’Orquestra i Cor de l’ESMUC, i la direcció escènica correspondrà al dramaturg i escenògraf Cesc Colomina. La representació tindrà lloc el dimecres 19 d’abril, a les 20.00 h, al Petit Palau del Palau de la Música Catalana.
La proposta
Marianna von Martines (Viena, 1744-1812) va ser una compositora, cantant i intèrpret de teclat de família d’origen espanyol i deixebla de Joseph Haydn, una de les compositores més citades del seu temps. Von Martines va escriure diferents cantates i dos oratoris amb text italià escrits pel poeta Pietro Metastasio. Entre les composicions que ens n’han arribat trobem quatre misses, sis motets i dos oratoris, un concert per a teclat i una simfonia, entre d’altres. La tercera missa va ser estrenada a l’església de Sant Miquel de Viena. El seu oratori, Isacco, figura del Redentore, es va estrenar el 17 de març de 1882 a la Tonkünstler-Sozietät, juntament amb obres de J. Haydn, W. A. Mozart, L. van Beethoven i G. F. Händel, amb la participació de dos solistes: Caterina Cavalieri i Ludwig-Fischer.
Programa
Solistes vocals de La Bottega d’Opera:
Lluís Arratia, baríton - Abramo
Mao Miyoshi, soprano - Isacco
Arantza Prats, soprano - Sara
Alberto Espinosa, tenor - Gamari
Ariadna Moraleda, soprano - AngeloCesc Colomina, director d'escena i escenògraf
Carla Verdú, ajudant de direcció
Nerea M. Velasco, assistent de videoprojeccionsOrquestra i Cor de l’ESMUC
Irene Delgado-Jiménez, directora
Marianna von Martines (1713 - 1812)
Isacco, figura del Redentore
Oratori en dues parts a partir d’un llibret de Pietro MetastasioDurada aproximada del concert: Primera part, 70 minuts | Pausa de 15 minuts | Segona part, 45 minuts.
#jovestalents
Poema
amor
mereix la tarda una daga de foscor, diuen.
pel que sembla, així ha estat sempre.
recorden els vells que la pròrroga ha estat llarga,
però ningú generós sinó ells: les hores.
superada de nou l’absència quotidiana,
rovellarà encara la llum el món.
atònits tots, decidim a tothora indolència,
fins que ens faltin les forces per ajaçar-nos i esperar,
un cos per estimar.
Eduard Escoffet
Menys i tot (LaBreu Edicions, 2017)Comentari
“Ni comunes, ni antinaturalment noves”, així va definir Charles Burney la música de Marianna von Martines, compositora, pianista, clavecinista i cantant amb un llenguatge experimental, distintiu i a la mateixa altura i temps dels protagonistes de la Primera Escola de Viena. D'ascendència espanyola i nascuda a Viena el maig del 1744, va iniciar la seva formació musical amb noms com Pietro Metastasio, Nicola Porpora i Joseph Haydn, que residien al mateix edifici que la família Von Martínez Esterházy, i des de ben d'hora ja sorprenia la cort amb les seves habilitats musicals. Amb només disset anys s'estrenava una de les seves misses a la mateixa capella de la cort, i amb vint-i-nou anys va entrar a formar part de la Bologna Accademia Filarmonica com a membre honorífica. Allà es va donar a conèixer encara més entre els seus contemporanis, dels quals tenim testimonis sobre la seva gran proesa musical.
D’aquesta proesa neix l’oratori Isacco, figura del Redentore, interpretat per primera vegada els dies 17 i 19 de març de 1782 a la Tonkünstler-Sozietät, una de les poques oportunitats que Marianna va tenir d’exhibir la seva música en un entorn completament públic. Malauradament, la informació sobre la recepció d’aquestes interpretacions és limitada, ja que el 22 de març el papa Pius IV va visitar la ciutat, tot ocupant una gran part de l’atenció del moment. Tot i això, Metastasio va escriure que inclús amb les dificultats del clima, les interpretacions van ser molt satisfactòries comptant amb intèrprets com la soprano de coloratura Caterina Cavalieri, que també va participar a l'òpera El rapte del serrall de Mozart, i Ludwig Fischer, un baix molt propens a la coloratura, i probablement el motiu pel qual la part del baix mostra uns moviments melòdics poc comuns per a aquests registres.
El llibret d’Isacco prové del mateix mestre i amic de la compositora, Pietro Metastasio. Educat en plena època de la Il·lustració, el poeta mostra una gran influència de la moralitat cartesiana i les seves passions, així com dels clàssics de l’antiguitat i la seva voluntat didàctica i moral. D’aquesta manera barreja el gran coneixement bíblic i teològic amb un domini de la poesia i el drama per predicar, complaure i emocionar al mateix temps.
Després de la mort de Metastasio, Marianna va heretar una fortuna considerable, i casa seva es va convertir en un important centre de cultura musical. Organitzava soirées musicals amb importants figures, com Haydn i Mozart, amb qui compartia música i fins i tot tocava peces a quatre mans. Cap al final de la seva vida també va fundar una escola de cant a la seva mateixa casa. Malauradament, la limitació social imposada sobre ella va fer que, tot i ser una artista tan destacada, sempre fos considerada una aficionada i no es va poder dedicar oficialment a la música, probablement un dels motius pels quals ha quedat eclipsada pels noms més coneguts de l’època, fins avui dia. En la seva correspondència amb Farinelli, Metastasio manifestava una opinió similar: “la recepció de l’obra va ser poc efusiva, i Von Martines no està rebent el reconeixement que mereix”.
A Isacco, Marianna va poder aplicar tota l'experiència que tenia amb la poesia del seu mestre i va aconseguir mantenir els principis estètics de la poesia de Metastasio, i a més a més va aprofitar la gran quantitat de recursos que la Tonkünstler-Sozietät va posar a la seva disposició.
Partint d’un llibret que ja havia estat musicat més de vint-i-cinc vegades, aquesta obra va ser la que va culminar el cicle d’oratoris. Així, més enllà de la riquesa tímbrica d’altres trasllats en música, com el de Gassmann, i més enllà de tenir a la seva disposició un gran planter de músics a la Tonkünstler-Sozietät, Von Martines va saber apreciar i recollir amb gran precisió la mètrica i intenció del llibret amb els principis de l’estil galant i els apresos del mateix llibretista.
Per una part, sentim una línia vocal en cap moment eclipsada per l’acompanyament orquestral, i alhora una melodia aferrada al passat. La presència dels esquemes formals típics de l’estil galant es mantenen al llarg de l’oratori i està inspirada pel seu mestre Bonno i altres pioners de l’estil, tot contrastant amb un moment de transició en favor de l’exposició, desenvolupament i reexposició dels temes de la forma sonata. A més, l’acompanyament contrapuntístic que forma la hibridació entre ambdós estils resumeix i caracteritza el llenguatge de l’autora.
Per una altra part, l’oratori s'emmarca en les formes da capo, usual en oratoris anteriors, i la forma sonata, amb una espècie d’A-B-A que integra en la primera ària i que torna com a marc tonal. També hi ha seccions amb formes binàries, una experimentació formal que també portaven a terme en aquell moment Gluck o Tretta.
A més de la forma, la cohesió melòdica, rítmica i harmònica defineix també aquest oratori: trobem, per exemple, que el motiu inicial del tercer moviment coincideix amb el de la fuga final. A l'obertura, aquest motiu és continuat per una resposta en estil galant, i permet cohesionar l’obra melòdicament, així com mostrar la combinació entre dues estructures, estils i innovacions de la Viena de l’última etapa del Classicisme.
Així doncs, Von Martines demostra per què s’havia elogiat la seva originalitat sense innovació extrema, però adaptant-se als canvis formals del temps i mantenint un estil galant més antic en els perfils melòdics, i entenem per què escoltem avui Isacco, figura del Redentore. Una obra capaç de posar en música no només un llibret, sinó la profunda amistat i convivència dels dos [de Von Martines i Metastasio], i al mateix temps un llenguatge musical molt particular i distintiu del seu temps.
Dídac Bocanegra i Isabel Sanz, estudiants de Musicologia de l'Esmuc
Comentari
DER KLEINER SPANIER: MARIANNA MARTINES
Siguem o no melòmans, o simplement afeccionats a la música, tots hem sentit alguna vegada els noms de Franz Joseph Haydn (1732-1809), Wolfgang Amadeus Mozart (1756-1791) i Ludwig van Beethoven (1770-1827). Tots ells, a judici del musicòleg i pianista Charles Rosen (1927-2012), van acabar per constituir el conegut com «estil clàssic» i que, segons un congrés de musicologia celebrat a Washington a la dècada dels seixanta del segle passat, ha de ser definit com aquell estil musical comú i compartit pels tres compositors abans esmentats. Sense entrar, en aquestes alçades, en l'encert o desencert d'aquesta definició, el que sí és segur és que Rosen en el seu llibre El estilo clásico: Haydn, Mozart, Beethoven (Alianza Editorial, 1986) no va tenir gens en compte a una important presència femenina de la Viena del darrer terç del segle XVIII com ho va ser la compositora, d'origen hispànic, Marianna von Martínez (1744-1812). Von Martínez (o Martines), amb justícia, ha de ser considerada com una de les alumnes més privilegiades de tota la història de la música en haver rebut classes, agafeu aire!, de Franz Joseph Haydn (instruments de tecla), Nicola Porpora (cant) a més de classes de composició de Johann Adolf Hasse (1699-1783) i Giuseppe Bono (1711-1788). Certament, ens és difícil trobar algú altre amb un elenc de professors tan brillants com els que va tenir Martines, amb permís del comte Eugen Václav Josef von Wrbna und Freudenthal (1728-1789) que va tenir la fortuna de rebre lliçons a Leipzig, en els seus anys d'estudiant, de Johann Sebastian Bach i, a partir de 1784, a Viena del mateix Mozart.
Exquisidesa i excel·lència de la seva formació al marge, el cert és que Marianna Martines va ser una reconegudíssima compositora, clavicembalista/fortepianista i cantant que el viatger musical Charles Burney (1726-1814) en tenir el privilegi d'escoltar-la a la capital de l'Imperi no es va poder estar d'escriure:
«La seva actuació va superar, en veritat, totes les meves expectatives. Va cantar dues àries compostes per ella mateixa sobre poemes de Metastasio acompanyant-se al clavicèmbal de manera assenyada i magistral; en els ritornelli vaig poder advertir una tècnica excepcional».
No ens ha de sorprendre, en absolut, aquesta referència al poeta Pietro Trapassi (1698-1782), més conegut com a Metastasio, perquè aquest va ser qui, en veritat, va potenciar i impulsar la carrera musical de la cinquena filla dels seus veïns de la Michaelerhaus de Viena. Cal dir-ho quan abans millor: la coneguda en els cercles musicals com Der kleine Spanier (La petita espanyola) va tenir sempre la sort de no patir ni per la seva situació econòmica ni tampoc per no disposar dels contactes adients que li permetessin dedicar-se de forma entusiasta i exclusiva a la música com, de fet, va fer. Però ho va portar a terme no pas com una amateur, sinó amb una professionalitat, rigor i magistralitat que li va valdre, el 1773, el seu ingrés com a membre de l'Accademia Filarmonica di Bologna. Només tres anys abans, aquesta acadèmia havia admès com a membre a un tal Mozart de només catorze anys d'edat. Va ser per aquest motiu que Martines va haver de compondre una obra que, a judicis dels seus especialistes com Irving Godt, cal considerar com una de les seves obres mestres: el seu Dixit Dominus.
Malgrat disposar d'una important edició d'aquesta obra, impulsada per l'editorial musical especialitzada en dones compositores Furore, no es disposava encara d'un enregistrament de veritat. Però amb els primers compassos de l'any 2022, el segell CPO va llançar al mercat discogràfic un CD monogràfic dedicat a Marianna Martines amb l'esmentat Dixit Dominus (Psalm 110), la Simfonia en Do Major i el Psalm 151 en la seva versió italiana, a càrrec del Salzburger Hofmusik que dirigeix Wolfgang Brunner.
Malgrat que la seva obra musical ens ha arribat de forma molt dispersa i esbiaixada (per exemple, de les 31 sonates compostes, només tres han arribat fins als nostres dies), encara hi ha molta feina a fer amb Marianna Martines sobretot pel que fa a la seva interpretació, difusió i promoció. L'esmentat Godt creu que el seu oratori Isacco està ple de «tresors musicals» per la qual cosa és un deure cultural exhumar-lo, quan abans millor. És per això que quan, en el seu moment, la coordinació artística de La Bottega es va plantejar quin títol aportar i interpretar d'una compositora, el títol d'Isacco no va costar gaire d'escollir. És per això que el que avui s'escoltarà, és una primera interpretació en temps moderns i és bo que tant els intèrprets com el públic que en podreu gaudir en tingui consciència: es recupera un patrimoni inèdit, amb vincles d'origen hispànic, d'una qualitat excepcional.
Aquest Isacco, amb text de Metastasio, va ser estrenat un 17 de març de 1782 a la Tonkünstler-Societät de Viena, una fundació que tenia com a objectiu regular i administrar les pensions dels músics. Esmentar aquesta Societät vol dir esmentar també una societat que regularment, acollia estrenes d'obres, especialment cantates i oratoris, de Haydn, Mozart, C.P.E. Bach, G.F. Händel (amb orquestració de Mozart)... i, com no, de la mateixa Marianna Martines que, a partir de 1774, com a conseqüència de l'ascens del seu germà Joseph com a educador dels fills de l'emperadriu Maria Theresa, va passar a formar part dels cercles aristocràtics com així ho demostra el prefix «von» del seu cognom.
Estem, així, davant d'una de les figures musicals més desconegudes de l'anomenat classicisme musical vienès, classicisme que massa vegades hem relegat al coneixement del triumvirat esmentat de Haydn-Mozart-Beethoven, oblidant-nos, així, d'importants presències com la d'una compositora que, com heu pogut llegir, tenia un cognom d'origen espanyol. Aquest procedia del seu avi, un militar espanyol instal·lat a Nàpols. El seu pare Nicolo, ja nascut a Nàpols, va acabar lluitant a la Guerra de Successió a favor de l'arxiduc Carles d'Àustria, per la qual cosa va haver d'exiliar-se a territoris germànics on va conèixer a la futura mare de la compositora (Maria Theresia) i reconvertir la seva carrera militar com a servidor de l'ambaixada papal a l'imperi austríac. Instal·lat el matrimoni a Viena, al tercer pis de l'esmentada Michaelerhaus, va ser allí on els Martines van poder contactar amb Metastasio, però també amb membres de la família Esterhàzy, una família molt vinculada a la carrera musical de Haydn qui, durant uns anys, també va viure a l'àtic de la mateixa casa ja que en ella hi vivia el seu mestre, i a qui assistia, Nicola Porpora (1686-1768). Enmig d'aquella casa d'erudició literària i musical no va ser gaire difícil que una persona talentosa per a la música com Marianna, encara que originalment el seu nom era Ana Catalina que va decidir canviar, trobés la manera de desenvolupar els seus dots. I més tenint al seu costat a un padrí com Metastasio de qui Marianne es va fer càrrec de la seva cura en els seus darrers anys de vida.
Intèrpret virtuosa del clavicèmbal, comparada en diferents ocasions amb Carl Philipp Emanuel Bach (1714-1788), també ho va ser com a cantant i ha estat això el que ha fet pensar a molts estudiosos si les àries compostes eren pensades per ser cantades i acompanyades per ella mateixa al clavicèmbal. Almenys això és el que sembla de l'esmentada descripció de Burney. Més enllà de la destinació i context on van ser interpretades aquestes obres una cosa sembla clara: estem al davant d'una importantíssima compositora on discs com l'esmentat o els publicats pel conjunt La Floridiana de Nicoleta Paravischescu, per cert interpretat en viu al Palau de la Música amb la soprano Núria Rial o interpretacions com les d'avui ens fan adonar com amb tota justícia Marianne von Martines ha d'ocupar un lloc privilegiat dins de l’olimp dels compositors de l'anomenat classicisme i de la música de la segona meitat del segle XVIII.
Que a la seva època fos membre de l'esmentada Acadèmia de Bolonya o que figures com Mozart composés les seves obres per a fortepiano a quatre mans pensant en ser interpretades per ell mateix i «la Martines», a més de les seves estretes relacions amb figures com els seus mestres o el tenor irlandès Michael Kelly, ens fan adonar que, malgrat l'estranyesa amb que es veia que una dona del segle XVIII es dediqués tan excelsament a la música, el reconeixement va existir. El reconeixement a Der kleine Spanier: Marianna Martines.
Oriol Pérez i Treviño, musicòleg i assagista
Abril 2023Biografies
L'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) és l'únic centre públic que atorga a Catalunya el Grau en ensenyaments artístics superiors de Música i màsters en ensenyaments artístics, inserits en l’Espai Europeu de l’Educació Superior (EEES).
L’escola va néixer l’any 2000 per un acord de Govern de la Generalitat de Catalunya i va obrir les portes el setembre del 2001. Actualment, compta amb més de 900 alumnes matriculats a les diverses especialitats de grau, màsters i postgraus, formació continuada i cursos d’extensió que ofereix l’escola.
Al llarg del curs tenen lloc a l’ESMUC multitud d’activitats com concerts, jornades, tallers, congressos i classes magistrals obertes tant a la comunitat ESMUC com al públic extern. Durant els mesos de juny i juliol s’ofereixen cursos d’estiu, adreçats a públics més amplis. L’escola aposta també per la formació avançada de joves d’entre 8 i 17 anys amb altes capacitats musicals a través del seu programa ESMUC Júnior.
El fet que a l'ESMUC conflueixin estudiants d’àmbits molt diversos, provinents de més de 25 països, fa que l’experiència d’estudiar aquí sigui molt enriquidora, i contribueix a fer-ne un dels destins més sol·licitats pels estudiants Erasmus.
LA BOTTEGA D'OPERA
El projecte la Bottega d’Opera és el taller d’òpera de l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC). A partir del concepte en llengua italiana de Bottega, que podem definir com “la rebotiga de l’òpera”, això és, l’espai on es preparen els projectes, va néixer amb la idea d’oferir als estudiants una experiència professionalitzadora del món operístic.
Com un més dels grans conjunts de l’ESMUC, la Bottega ha possibilitat un treball transversal entre diferents àmbits i especialitats (cant, direcció, instruments orquestrals, correpetició, coaching vocal...), a la vegada que hi ha convidat professionals externs pel que fa a la direcció musical i escènica. Amb aquests elements es tracta de donar el màxim de punts de vista diferents i, fins i tot contrastants, sobre com enfocar el treball interpretatiu i escènic.
Amb la intenció de fer-ho al més proper possible a la realitat professional, però entenent que ens trobem en un context acadèmic i pedagògic, la Bottega va iniciar les seves activitats el curs 2020-21 amb La principessa filosofa – Il due gobi de Carles Baguer i Marcos de Portugal, al Gran Teatre del Liceu, un projecte de recuperació de patrimoni musical català. El curs 2021-22 la proposta escollida va ser l’obra Il filosofo di campagna de Baldassare Galuppi.
Altres projectes de la Bottega han estat diverses representacions de l’òpera Cendrillon de la compositora Pauline Viardot amb motiu del bicentenari del naixement d’aquesta cantant i compositora.
Cesc Colomina, director d'escena i escenògraf
Nascut a Barcelona (1996), és graduat en enginyeria de disseny industrial i enginyeria mecànica per la Universitat Politècnica de Catalunya, i màster en disseny escenogràfic per a teatre, televisió i cinema per ELISAVA. Ha treballat amb els escenògrafs Paco Azorín, Sebastià Brosa i Paula Bosch, i amb els directors Mario Gas, Josep Maria Mestres i Pau Carrió, entre d’altres. El 2022 formà part de la tretzena edició d’Els Malnascuts, companyia jove resident a la Sala Beckett.
També ha estrenat a Las Naves del Teatro Español, Teatre Tantarantana, Sala Beckett, Mercat de les Flors, Teatre Romea i Auditorio de Algezares (Múrcia), entre d’altres. El 2019 va dirigir i escriure Gulab Jamun i estrenà Veïnes en perill d’extinció, una peça de teatre de carrer integrant dels actes del Carnafoc, on també és director i dramaturg.
El 2018 va dirigir i escriure el curtmetratge D’hom, seleccionat i guardonat a festivals d’arreu del món i finalista als premis VOC.
Irene Delgado-Jiménez, directora
© Eulàlia Prat
La directora d’orquestra i graduada per l’ESMUC ha estat nomenada Associate Fellow 2022-2024 per la fundació Taki Alsop Conducting Fellowship. Així, assisteix Marin Alsop a l’ORF Radio-Symphonieorchester (RSO) de Viena. Actualment també és directora convidada de l’Orquestra Terres de Marca, de Barcelona.
Els seus propers compromisos inclouen l’assistència de Marin Alsop amb l’RSO al Wien Modern Festival i altres produccions amb NOSPR a Polònia (2022-23), treballar com a directora a la Reno Philharmonic i dirigir l’oratori Isacco de Marianna von Martines al Palau de la Música (Barcelona). Després de debutar amb el reconeixement de la crítica al Gran Teatre del Liceu dirigint l’òpera de Marc Migó Les germanes Fox (2022), Delgado-Jiménez hi tornarà per estrenar l’òpera Filles del món de Marian Márquez (2023).
En l’àmbit educatiu, Delgado-Jiménez ha col·laborat recentment com a professora d’assajos musicals al Màster d’Òpera de la Universitat de Música i Arts de la Ciutat de Viena (MUK, 2022).
El 2021 va debutar a la Konzerthaus de Viena amb la Tonkünstler Orchester i el seu debut operístic a Viena va tenir lloc el maig del 2021, amb l’òpera Mavra de Stravinsky. El mateix any va exercir com a assistent de direcció a la Neue Oper de Viena en la producció Proserpina de Wolfgang Rihm.
El 2020 enregistrà El amor brujo de Falla, amb Anna Colom i l’Orquestra Terres de Marca. Abans va debutar a Itàlia amb la Philharmonic Orchestra de Catània i el Coro Lirico Siciliano. També va tenir l’honor de dirigir la Fanfara d’Obertura al Ball de les Ciències de Viena a l’Ajuntament de la capital austríaca, tant el 2020 com el 2019.
Entre el 2018 i el 2020 va exercir com a directora adjunta en diverses produccions a la Wiener Kammeroper i la Vienna Radiokulturhaus. El repertori abastat va incloure la Missa de Bernstein, La finta giardiniera de Mozart, Triple Concert de Beethoven, Quarta Simfonia de Schumann i Mahler, entre d’altres.
El 2017 va rebre una menció especial al Concurs de Direcció de Graz (Àustria) dirigint la Kammerphilharmonie de Graz. L’any 2012 va guanyar el Premi d’Honor de Piano del Conservatori de Barcelona, així com el Concurs de Solistes, interpretant el Tercer Concert per a piano de Beethoven. Ha participat en classes magistrals amb Marin Alsop, Douglas Bostock, Sian Edwards, Mark Heron i Simon Carrington, entre d’altres.
La directora ha dirigit diverses orquestres, cors i conjunts a Barcelona. Concretament, del 2016 al 2018 va ocupar els càrrecs de directora titular i directora artística de la Sinfonietta de Sant Cugat –antiga Jove Orquestra de Sant Cugat–, de la Banda Simfònica AMCV i del Cor de Cambra de Jazz Tornaveu.
Irene Delgado-Jiménez està profundament compromesa a fomentar l’escena cultural del seu país d’origen més enllà del podi. Ha escrit per a diverses revistes musicals i fa difusió de la música clàssica a través de diversos mitjans. A més, dirigeix l’organització Thalassa Music Project, dedicada a la promoció i divulgació de la música clàssica en l’àmbit professional al sud d’Espanya.
Formacions
Orquestra de l'ESMUC
Flauta
Neus Aznar Gramallés
Sara Chavarria Prats
Oboè
Marc Guillén Pieres
Llorenç Pallàs Guedea
Fagot
Sabina Aran
Josep Rovira Gordillo
Trompa
Sandra Ramon García
Pau Riedweg Canturri
Trompeta
Dolores García Brumos
Alejandro Toledo BeltránPercussió
Adrià Font Perera
Violí
Sofía Álvarez Hernández
Clàudia Bonet Pla
Amanda Camacho Pérez
Inés Cárdenas Martínez
Nel Cardo Trullàs
Inés Castells Campo
Martí Delgado Pont
Paula Diz Parrondo
Nicola Drissner
Isaac Oliu Fernández
Martí Font Barniol
Nicolás Igual Bujeda
Mario Rabanal Freire
Aina Ribes Millet
Eliezer Samuel Rengifo Ross
Paula Ros Izquierdo
Dixon David Scola Vivas
Gerard Seguí Andújar
Stefanija Udicki
Viola
Jaume Bosser Toca
Leire Martínez De Rituerto Mangana
Irimia Menchero Santín
Alicia Millán García
Marta Muñoz Saura
Violoncel
Cesc Corominas
Sergi Garcia Cabrera
Yang Ligero Trasobares
Lucía Morcillo Gavín
Contrabaix
Núria Carreras Marceló
Bruno Gil Moreno De Mora Sardà
Sílvia Roca GómezCor de l'ESMUC
Sopranos
Ana Arias
Maria Juste
Tània Matas
Aroa MinervaContralts
Helena Tajadura
Jose Luis Martínez
Aitana Esteve
Joan TarratsTenors
Sergio Monsalve
Josep RoviraBarítons
Jordi Giné
Lluc BonalTambé et pot interessar...
Simfònics al Palau
Dissabte, 29.04.23 - 18.30 h
Sala de ConcertsXavier Sabata, contratenor
Vespres d'Arnadí
Dani Espasa, clavecí i directorT. Albinoni: “Con cetra più sonora”, d’Il nascimento dell’aurora
G. Bononcini: “Render mi vuole”, d’Astianatte
A. Lotti: Simfonia d’Ascanio
G. A. Ristori: “Bellezze adorate”, de Le fate
G. Porta: “Non sempre gradina”, de Farnace
F. Gasparini: “Qui ti scrivo o nome amato”, de L’oracolo del fato
N. Porpora: “Scuote la chioma d’oro”, de Deianira, Ercole e Iole
F. Mancini: Simfonia d’Alessandro il Grande in Sidone
G. Giacomelli: “Mi par sentir la bella”, de Gianguir
D. N. Sarro: “Gelido in ogni vena”, de Siroe, re di PersiaPreus: de 20 a 68 €
Col·laboradors
Armand Basi – Bagués-Marsiera Joiers – Balot Restauració – Calaf Grup – Cardoner Grup – CECOT – Coca-Cola – Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports – Deloitte – Eurofirms Group – FC Barcelona – Fundació Abertis – Fundació Antigues Caixes Catalanes - BBVA – Fundació Caixa d'Enginyers – Fundació Castell de Peralada – Fundació Metalquimia – Gómez-Acebo & Pombo – Helvetia Compañía Suiza S.A. de Seguros y Reaseguros – Illy – Laboratorio Reig Jofre – La Fageda – Nexo – Quadis – Saba Infraestructures, S.A. – Saret de Vuyst – Scasi Soluciones de Impresión S.L. – Soler Cabot – Abacus – Colonial – Veolia Serveis Catalunya –Amics Benefactors
Ascensores Jordà, S.A. – Fundació Antoni Serra Santamans – Veolia Serveis Catalunya S.A.U. – Salvador Viñas Amat –Benefactors Palau XXI
Mª Dolors i Francesc – Elvira Abril – Pere Armadàs Bosch – Rosamaria Artigas i Costajussà – Professor Rafael I. Barraquer Compte – Francesc Xavier Carbonell Castellón – Lluís Carulla Font – Mariona Carulla Font – Josep Colomer Maronas – Josep Daniel i Lluïsa Fornos – Isabel Esteve Cruella – Pere Grau Vacarisas – Jordi Gual i Solé – María José Lavin Guitart – Ramón Poch Segura – Mª. del Carmen Pous Guardia – Juan Manuel Soler Pujol – Daniela Turco – Joan Uriach Marsal – Joaquim Uriach Torello – Manel Vallet Garriga – Jordi Simó Sanahuja –